Жан-Франсоа Пеи
Тутанхамон

Превод от френски: Боряна Цачева-Статкова, 1969

chitanka.info

На Франц за спомен от Мароко

Произнеси само името ми

и ще ме възвърнеш

към живота.

(Египетски надгробен надпис)

Първа част
Боговете

Глава първа
Царят, опиянен от бога

Силен буреносен вятър, идещ от близката пустиня, връхлетя над лъчезарния град[1], като превиваше дърветата и духаше пламъците на факлите.

Аменхотеп IV Ехнатон, повален от някаква болест, колкото тайнствена, толкова и опасна, беше легнал към осем часа вечерта, малко преди слънцето да изчезне зад Нил. Нощта, както и животът на фараона наближаваха сега своя край; очите му бяха започнали да избледняват, тъй както с настъпването на деня от няколко минути бледнееха и звездите по небето.

От двете страни на тържественото легло, върху което лежеше владетелят на двете царства[2], бяха коленичили жреците на Атон. Бръснатите им глави проблясваха слабо при светлината на напоените с ромбоидална мас[3] факли. Трептенето на пламъците раздвижваше изписаните по гредите на тавана йероглифи. Петте дъщери на Ехнатон стояха в подножието на царското легло. До главата на фараона беше царица Нефертити, напуснала за една вечер усамотението си. С тънък ленен плат тя изтриваше капчиците пот, искрящи по челото на човека, когото пламенно бе обичала и чието романтично съществуване бе споделяла и вдъхновявала в продължение на двадесет години. Всичко, което бе останало в нея от силната, но отскоро замряла привързаност, сега тя въплъщаваше в това обикновено движение. И докато пръстите й отново откриваха през плата чертите на любимото някога лице, мислите й бавно плуваха по нишката на времето към далечните вече брегове на щастливите години.

Голямата хипостилна зала[4] със стенописи, с двата си прозореца и тераса, гледаше както на запад, към реката, така и на изток, към града. Наредени по периферията на залата книжовници, офицери, царедворци и висши сановници мълчаливо следяха агонията на владетеля — фантазьор. Малцина от тях разбираха и поддържаха великите му начинания. Много от присъствуващите имаха вид на развълнувани. Някои тихо плачеха. Всички обаче единодушно преценяваха, че царуването, което сега завършваше, беше само дълга поредица от грешки и неудачи.

Религиозната реформа, с която Аменхотеп IV Ехнатон мечтаеше да свърже името си, бе влязла в разрез с вярата на народа и бе срещнала ожесточена съпротива от страна на великите жреци на бога Амон. В изместването на техния бог те всъщност виждаха намаляване на своите богатства и премахване на привилегиите им в полза на жреците на Атон, новия бог-слънце, на когото фараонът се бе нарекъл вече син. Художниците обикновено изобразяваха този бог като диск с лъчи, завършващи с ръце. За негова прослава царят дори беше построил чудесния град Ахетатон, където бе пренесъл и столицата си, изоставяйки древната Тива. След това, под влияние на неуместните в това отношение съвети на Нефертити, той бе заповядал да затворят храмовете на старите божества, което предизвика бурна реакция в Горен и в Долен Египет. Така, далеч не успявайки да се наложи като обща религия, за което бе мечтал Ехнатон, новият култ бе разделил страната на два лагера и бе превърнал бащи в неприятели на синовете си, жени във врагове на мъжете си, опълчил бе слуги срещу господари и офицери срещу царя.

Наред с това стопанското и политическо положение непрекъснато се влошаваше. Използувайки слабостта на царската власт, периферните провинции бяха възвърнали отчасти автономията си. Хиляди книжовници и висши сановници, които досега обезпечаваха нормалния ход на нещата в държавата, побързаха да се откъснат от опеката на царя. Те безсрамно увеличаваха състоянието си за сметка на народа. Отдавна вече васалите не внасяха договорените данъци и царската съкровищница, постоянно изчерпвана от безразсъдните разходи за двора на Амарна, беше празна. Външното положение също беше тревожно. Тъй като едва успяваше да осигури собствената си сигурност, Египет скоро престана да се интересува от съдбата на своите съюзници. Царят на Библес, Риб-Ади, беше подло изоставен при нападенията на амурутите[5] под предводителството на сирийския цар Азиру. Амбицията на хетския[6] цар Шупилулиума растеше с всеки изминат ден и пряко застрашаваше царство Митани[7].

Фараонът беше още в пълно съзнание. Той си даваше сметка за големия провал. Горчиво се упрекваше, че бе допуснал безредици в земите си и че не бе съумял навреме да прекрати машинациите на войнствените си съседи. Осъзнал грешката си, той обхвана с поглед лицата на околните, като търсеше да открие кой от тях пръв ще изневери на паметта му, нанасяйки първия удар на неговото дело.

В дъното на залата едни около дванайсетгодишен младеж, подпрял гръб на стената, следеше с особено внимание всяко движение на агонизиращия фараон. Черните къдрици на младежа се спущаха по тясното му чело и изящно притулваха сравнително широкото лице с плоски скули, оживявано от две пъргави очи с леко придръпнати клепачи. От кръста до колената той беше облечен с лека дреха от бял лен, придържана от червен колан със сребърна закопчалка. Гърдите му бяха покрити от меден пекторал[8], украсен с лазурит. На главата си не носеше нищо. Младежът често хапеше устни и нервно барабанеше с пръсти по десния си хълбок. Цялото негово държане издаваше едва сдържано нетърпение.

„Анахис, син на Хоремхеб, твоят баща ли ще ми нанесе този удар? — запита се фараонът. — В теб ли в крайна сметка ще преминат короните ми?“

При тази мисъл сърцето на фараона се сви. Нефертити му бе дала само дъщери и той нямаше пряк наследник.[9] Болестта внезапно го бе изненадала и след смъртта на своя съвладетел Сменхкара[10] той не бе имал време да уреди престолонаследничеството. По всяка вероятност престолът щеше следователно да премине у брат му — деветгодишния Тутанхатон, който в момента се интересуваше повече от игри и лов, отколкото от религия и политика.

Фараон на девет години! Това щеше да означава Египет да бъде изложен на нови безредици и на пълновластието на генерал Хоремхеб. Несъмнено последният щеше да прояви своите амбиции, за да възвърне култа на бога Амон — нали винаги се бе проявявал като негов най-пламенен защитник.

Съзнанието на фараона започна да се помрачава. Тази нощ може би нямаше да има край! Щеше ли той още веднъж да види деня? Щеше ли за сетен път да почувствува върху ръката си, пламтяща от огъня, още един слънчев лъч, преди да бъде обгърнат от гробовната хладина? Постепенно тази мисъл се оформяше като единствено негово желание. Обхващаше го безкрайна мъка. Ами ако се беше лъгал? Ами ако новият бог, чийто култ напразно се бе опитвал да наложи в Египет и за славата, на който бе посветил царуването и живота си, не беше единственият и истински бог? Внезапно той като че получи недостиг на въздух. Погледът му помътня. От мрака изникнаха десетки разкривени образи — старите богове, чийто култ той беше преследвал и забранил и чийто храмове бе заповядал да затворят.

— Не! — извика изведнъж той. — Аз не съм искал това! Не съм го искал!

Той разтърси главата си и направи върховно усилие да изгони ужасното видение.

Нефертити стоеше наведена над лицето му. Ръката й потърси неговата. Пръстите им се съединиха и вплетоха едни в други. Това съприкосновение успокои царя.

След няколко минути в голямата зала, където лежеше фараонът, влезе принц Тутанхатон. Преди малко той бе пристигнал в двореца на брат си от Тива.

Хуу — герой от кавалерията на негово величество и велик интендант на страните на златото, собственост на владетеля на двете царства — бе отишъл да го извика от стаята му. Още сънен, младият принц пристъпваше като автомат и с усилие държеше очите си отворени. На лявата му буза подглавникът[11] бе отпечатал следа, която отдалеч приличаше на белег.

Нефертити разбираше, че тържествеността на обстановката, бледостта на фараона и строгите лица на околните всяваха страх у момчето. За да го успокои, тя го привлече до себе си и го обгърна с ръце.

Тогава Тутанхатон забеляза сина на генерал Хоремхеб. Предишната вечер двете момчета бяха играли на сене[12]. Младият принц беше загубил. Той се усмихна леко на победителя си, но се изненада, че не му бе отвърнато с усмивка.

„Какво им става? — помисли си той. — Какво правят по това време в тази зала? Защо брат ми лежи, а другите стоят прави? А защо ли всички ме гледат така?“

Наистина Хуу му бе казал, че фараонът е болен и че лекарите допускат най-лошото. За това деветгодишно дете обаче „най-лошото“ не значеше нищо.

Фараонът започна да говори, но толкова тихо и с така променен глас, че младежът не можеше да долови и половината от думите му. Голяма част от тях му убягваха. Ала той разбираше, че брат му се опитваше да му обясни някои много важни неща, свързани с името на бога Атон.

Фараонът непрестанно говореше, а Тутанхатон изпитваше все по-голямо желание да спи. Мимо волята си той затвори очи и скоро усети как сънят, напираш, от глъбините на цялото му същество, нахлу в мозъка и парализира крайниците му. Главата му се отпусна тежко на гърдите. Беше му необходимо страшно усилие, зя да се върне в съзнание.

Внезапно той осъзна, че наоколо се разиграваше някаква драма. Нефертити нямаше повече сила да крие сълзите си. Жреците на Атон мълвяха своите молитви. Факлите пращяха. Горещината ставаше непоносима. Разпръснати в залата, двадесетте пажа размахваха големи ветрила[13], украсени с пера от камилски птици.

Фараонът вече бе спрял да говори. Лицето му бе станало каменно — такова, каквото Тутанхатон го бе видял изобразено върху стената на големия храм в Ахетатон. Единствено неравномерното движение на гърдите му, покрити от тънката бяла ленена риза, свидетелствуваше, че все още беше жив.

Изведнъж жреците прекъснаха молитвите. Панхези, първият пророк на бога Атон, стана и отиде при южния прозорец. Всички, които бяха присъствували на продължителната агония на царя, се обърнаха към този прозорец, срещу който бе положен и Ехнатон, върху леглото си, за да поздравят наближаващия изгрев на слънцето. Следвайки Панхези, те запяха великия химн, композиран лично от фараона в чест на неговия бог:

„Атон. Единственият, чиято лъчезарна милувка вдъхва на птицата сила да лети, на цветето енергия да цъфти и без който нищо нямаше да бъде така, както е сега…“

Великият жрец притаи глас. Гигантски трепет премина по небето. След това, подобно на някакво морско чудовище, слънцето бавно изплува от хоризонта и разгъна в нощта едно по едно дългите си пипала от светлина. Първият лъч огря голямата фреска, нарисувана по поръка и за прослава на царя върху стената на тронната зала, после бавно, плъзгайки се по една папирус оформена колона[14], докосна фараона по лицето. Ехнатон потръпна и за сетен път отвори очите си, потъмнели вече от тънките сенки на смъртта. Един миг той съзерцава действителния образ на своите мечти и сякаш чудотворното видение му вдъхна сили — той се надигна на лактите си и направи знак, че желае да стане. Нефертити го подкрепи. С лявата си ръка царят се опря на раменете на царицата. Той протегна дясната си ръка по посока на прозореца, откъдето сега нахлуваше поток от светлина. На прага на терасата той се отдели от жена си и за кратко време се задържа прав с лице, сияещо от екстаз. После залитна и след напразния опит да се улови в светлинните лъчи, които подобно на миражи убягваха от ръцете му, Ехнатон се строполи на земята като житен клас под ръката на жътвар. Той бе покосен от радостта, че е могъл още веднъж да види бога, въплъщаващ смисълът на целия му живот.

[1] Лъчезарният град — Дисковият град Ахетатон — всички тези имена означават град Тел ал-Амарна — разположен на десния, наточен бряг на Нил в Среден Египет. Градът бил строен от фараон Аменхотеп IV Ехнатон за прослава на бога Атон. В продължение на повече от двайсет години Ахетатон бил столицата на Египет. ↑

[2] Фараонът владеел две царства, тъй като обединил под своя скиптър Горен Египет с главен град Тива и Долен Египет, чийто столица дълго време бил Мемфис. Оттам произлизат наименованията Двойна страна и Двойно царство, с които се означава царство Египет. ↑

[3] Получена от ромбоидните мускули на някои животни. Тези мускули са особено богати с мазнини. ↑

[4] Зала с покрив, поддържан от колони. ↑

[5] Амурутите — от царството Амуру, т.е. от Сирийското царство. ↑

[6] Хетска империя — простираща се приблизително на територията на Турция. ↑

[7] Царство Митани по онова време заемало част от днешен Иран, почти целия Ирак и малка част от Сирия. ↑

[8] Парче плат или метал, украсени със скъпоценни камъни, които египетските благородници носели на гърлите си. ↑

[9] Той имал обаче пет дъщери; царската власт се предавала най-често по женска линия. За да се укрепи тронът, било прието фараонът да се оженва било за някоя от сестрите си, било за някоя от племенниците си. Така постъпил и младият Тутанхамон. ↑

[10] Непълен брат на Ехнатон: към края на царуването си фараонът го присъединил към своя трон. ↑

[11] Дървена или металическа подложка, покрита с дебел плат, която служела за подпора на главата при спане. По това време употребата й била силно разпространена. Подобно приспособление и до днес се използува в Япония. ↑

[12] Широко разпространена в Египет игра, наподобяваща с правилата си шах. ↑

[13] По онова време в Египет употребявали грамадни ветрила, прикрепени на много дълги дръжки. ↑

[14] Колона, на която капителът изобразява папирусови листа. ↑

Глава втора
Селанке

Селанке не притежаваше нищо друго, освен душа, която боговете бяха свързали с тялото му под формата на птица[1]. Този душа беше щедра и красива, тъй че момчето, макар и бедно, живееше щастливо.

Неговата майка бе умряла при раждането, а баща му — лукавият Шуби — бе убит преди няколко години при падането на греда, докато работеше на строежа на един надгробен параклис.

Селанке живееше в Тикина — малко работническо село, построено в самия голям некропол на Тива, на десния бряг на Нил — в подножието на една овъглена от слънцето планина. Малинхера — стар приятел на баща му и също така майстор каменоделец на царски гробници — се грижеше, макар и отдалеч, за младото момче. Често той го канеше да споделя обедите на неговото семейство, състоящо се от жена му Дешуба, сина му Шемзу и дъщеря му Хорая. През останалите дни Селанке преживяваше както можеше: убиваше дребни диви животни, ловеше риба в Нил, хващаше с клопки птици, които обитаваха бреговете на реката под големите корони на папирусовите дървета. Най-често той спеше на открито, върху покрива на къщата на покровители си. Всеки от селото го познаваше и поне веднъж му бе помагал. Никой по-добре от това десетгодишно дете не можеше да се ориентира в невероятния лабиринт от пътеки, сипеи и потоци, сътворени било от самата природа, било от хората сред тези скали, поразявани от слънцето, които обграждаха родното село на Селанке.

На това неравно място, сред невероятно нажежените камъни, работници от Тива бяха направили разкошни вечни жилища за много фараони, принцове и високопоставени личности. Изсечени в подножието на гигантски сипеи, които природата бе създала подобно на вледенени водопади, тези гробници действително представляваха същински подземни дворци и преливаха от баснословни богатства. Голямото изобилие от злато, скъпоценни камъни и парфюми, струпани на едно място, скоро изостриха апетитите. Последваха кражби, ограбени бяха гробници, а някои мумии дори бяха извадени от ковчезите. С цел да се обезпечи сигурността в отделните долини, бе създадена специална стража под командуването на първия писар от царския некропол. Забраниха на всички, които не живееха в съседство с планината, да ходят там без определена цел. Когато някой проникнеше в това царство на мъртвите царе, колкото и да беше алчен за богатства, изпитваше известна мъка. Тук беше роден и израснал Селанке.

През третия месец на шему[2] момчето бе достигнало възрастта, при която трябваше да престане да ходи гол. Както повеляваше обичаят, Малинхера му беше дал вече дайу[3] при кратко семейно тържество. Детето се забавляваше вече при мисълта, че досега, без да си дава сметка за това, бе живяло напълно голо.

Изгряващото слънце пропълзя между ръцете му и погали неговото малко лице, още подуто от сън. Селанке въздъхна. Внезапно появилата се ослепителна светлина му пречеше. Без да отваря очи, той се обърна, за да подири наново в тъмнината съня, който го напущаше. Дълго той постоя неподвижен, излегнат почти по корем; левият му крак беше подвит, а десният обтегнат напред; челото му се опираше в тухлата, която му бе служила за подглавник.

— Селанке! Селанке! — извика внезапно някакъв напевен глас, едновременно и властен, и нежен. — Слизай бързо! Баща ми и брат ми са забравили кошницата с обеда. Мама те моли да им го занесеш на строежа.

Младежът не отговори. Той нямаше никакво желание да ходи в планината и да носи на главата си кош с провизии. Небето беше вече твърде синьо, а слънцето много горещо.

Той стана с неохота и горчиво се укоряваше, че не бе спал край реката, както първоначално възнамеряваше.

— Селанке! — повтаряше нетърпеливо гласчето. — Още ли спиш, мързеливецо? А искаш ли да изпратя горе Бауа с тоягата си?

Селанке направи гримаса. Бауа беше един голям юначага, чернокож, който отскоро прислужваше у Малинхера. Той така щедро раздаваше удари с тояга по децата в селото, както някои раздаваха зърна на птичките. Злите езици говореха дори, че го бивало само за това.

Селанке се приближи до малкия парапет от глина, обграждащ терасата, който едва му стигаше до колената.

— А, ето те! — извика момиченцето. — Забранявам ти да се навеждаш. Най-накрая ще паднеш.

— Какво от това? — отвърна Селанке.

— Ще останеш сакат за цял живот като бедния Иути, художника — отговори Хорая. — Тогава ще плача и няма вече да те обичам.

В същия миг рояк момчета се спуснаха с викове по улицата, гонейки пред себе си стадо едри сиви гъски. Подплашени, птиците удряха гневно с криле, разтваряха човки по всички посоки и се валяха в прахта, като крякаха сърцераздирателно и смешно.

Със силни викове момчетата отминаха къщата на Малинхера, после изведнъж се спряха по нечия заповед, върнаха се в безпорядък и заудряха по стената на къщата, на терасата, на която Селанке бе прекарал нощта.

— Ей! Селанке! Селанке — извика един къдрокос юноша със закръглен корем, — скачай бързо! Идвай с нас. Скоро ще стане горещо. Отиваме да се къпем и да си правим лодки за риба.

Селанке въздъхна дълбоко. Веднага се видя прав в една от малките ладии, плетени от трева, каквито момчетата само за миг правеха. Понякога по цели дни ладиите ги носеха по реката, в тучната зелено сянка от големите папирусови гъсталаци. Селанке примираше при мисълта за тези часове на пълно бездействие. При подобни пътувания той се бе научил да свири на флейта; за пръв път бе видял как кефалите и сомовете се гмуркаха между стеблата на водните растения. Понякога пък момчетата организираха истински морски битки. Разделяха се на два лагера и всеки минаваше под командата на едни заслужил адмирал. Крехките лодки, управлявани с крака от екипажите им се блъскаха яростно. Тогава бойците се сграбчваха едни други и победените, преследвани отблизо от победителите, се премятаха накрая в реката сред смехове и водна пяна.

Селанке не можа да издържи повече на изкушението.

— Чакайте ме! — извика той. — Чакайте ме! Идвам с вас.

Той изтича до стълбата. Тя бе направена от дървени триъгълничета, заковани върху греда, която пряко свързваше терасата с улицата.

Ала тъкмо Селанке щеше да стъпи на земята при приятелите си, от къщата на Малинхера изскочи Бауа — привлечен от виковете на децата и буйните протести на Хорая. Сякаш по поръка той бе въоръжен с дълга, жилава бамбукова пръчка.

Понеже много добре го познаваха, щом той се появи, момчетата побягнаха, без да се обръщат назад. Скоро шумната група се превърна в гъст облак от прах на другия край на улицата, а Селанке безцеремонно пое обратно към гълъбарника си.

„Ами ако се качи?“ — помисли си внезапно той.

Обърна се. Бауа беше наистина долу под стълбата. Той знаеше обаче, че Селанке непременно ще се брани енергично, а може би щеше да успее и да го прогони. Робът съвсем не изглеждаше склонен да се качва, тъй като подобно действие можеше да се окаже еднакво безполезно и опасно. До него Хорая чакаше жертвата си със свити юмручета, подпрени на кръста. Без да съзнава, тя бе застанала тъй, както често заставаха жените в селото, когато бяха недоволни от мъжете си. Селанке се спусна тогава по стълбата и премина първите три стъпала. Там той се спря, просейки с поглед от момиченцето някое от милите слова, които то често му казваше по време на игрите в малкия двор на къщата.

После той извади от колана си една тръстикова флейта с осем дупки и засвири любимата песен на Хорая. Уджем го бе научил на тази песен, преди де се завърне в страната си. Овчарите я свиреха нощем, за да събират заблудените овце и да прогонват лъвовете. Песента се състоеше само от четири нотки, но при непрекъснатото им повтаряне в различни нюанси и ритъм се получаваше особено очарование, което винаги разчувствуваше момиченцето.

Задъхан, Селанке скоро престана да свири. Той стоеше изправен на левия си крак, превит в коляното за по-голяма стабилност, върху дървеното стъпалце подобно на някой жираф от блатата на делтата. Гърба си бе опрял на гредата на стълбата, а с десния си крак, сгънат до деветдесет градуса, се подпираше на стената на къщата.

Докато свиреше, Селанке бе държал очите си затворени. Когато отвори очи, Бауа го нямаше. Останала бе само Хорая и тя се усмихваше. Като се увери, че му бе простено, момчето се втурна надолу по стълбата и слезе при момиченцето. После двамата се хванаха под ръка и се прибраха вкъщи.

[1] Египтяните имали обичай да представят душата под формата на птица с човешка глава. ↑

[2] В Египет годината се разделя на три сезона: ахит — сезон на пълноводието на Нил (от юни до края на октомври), перит — сезон на сеитбата (от ноември до края на февруари), шему — сезон на жътвата (от март до края на юни). Всеки сезон имал четири месеца, а всеки месец тридесет дни. Текущата година се брояла от началото на царуването на съответния фараон. ↑

[3] Парче плат, което децата започвали да носят през пубертета. Поставянето на тази дреха било забележителна дата в живота на момчетата и се извършвало при кратко семейно тържество, наречено „завързване на колана“. След този момент момчетата не се считали повече за деца и можели да ходят на училище. ↑

Глава трета
Завръщането в Мемфис

Свещената ладия[1] на бога Ра изплува внезапно, от подземния свят и пое към запад всекидневния си курс по небето. И така, на петнадесетия ден от третия месец на перит, в 17 година по Ехнатон, главнокомандуващият на египетските войски генерал Хоремхеб видя изгрева на слънцето над Мемфис — любимия град на неговото сърце. Предишния ден по същото време бе умрял фараонът в своя дворец в Ахетатон, оставяйки без наследник трона си, който винаги му беше малко или много оспорван.

С тежки стъпки Хоремхеб стигна до терасата на стаята си. Той беше висок мъж в разцвета на силите си, с кафява кожа и вече прошарени коси, които придаваха на квадратното му лице с остри черти загадъчна доброта.

Наскоро той се бе завърнал от контролна обиколка по сирийската граница и беше разбрал какви са последиците от равнодушието на царската власт за авторитета на Египет и за сигурността на неговите граници. Оттогава той едва сдържаше гнева си; отправяше едно след друго разпореждания до управителите на различните гарнизони и най-внимателно четеше изпратените от неговите хора доклади от четирите края на империята. Той впрочем имаше на разположение толкова много платени шпиони, че хората бяха навикнали да го наричат „Голямото ухо“. В Египет никой не знаеше по-добре от него какво се крои в чуждестранните дворове. Царят на хетите Шупилулиума се боеше от него повече, отколкото от фараона и от митанийския цар Тушрата и се стараеше винаги да бъде в съюз с него. Войската, уморена от бездействие и объркана от политическите борби, беше на негова страна. В негово лице много египтяни виждаха единствения човек, способен да изведе страната от обезпокоителното положение, до което я беше довела религиозната реформа на Ехнатон. Дори съвсем наскоро някои хора настояваха Хоремхеб да се възползва от смъртта на съвладетеля Сменхкара, да свали фараона и сам да поеме двойната корона[2]. Съветваха го също да нападне тогава азиатците. Генералът отказа да се впусне в подобни приключения, но не обясни на приятелите си причините, поради които бе останал верен на този, когото винаги беше презирал и чието неблагородно поведение публично бе порицавал.

Привързаността му към старите египетски божества беше известна, но още по-известна бе неговата ненавист към новия бог в Ахетатон. За никого не беше тайна, че върху подметките на сандалите си Хоремхеб бе изписал проклетия образ на новия бог Атон, който царят бе опитал да наложи на своя народ. Така той можеше да го тъпче при всяка стъпка, както и фараонът тъпчеше под подметките си имената на деветимата врагове на Египет. Поради тази причина жреците на Амон гледаха на Хоремхеб като на борец за тяхната кауза и тайно работеха за възкачването му на престола. Те бяха уверени, че тогава генералът щеше да смаже вероотстъпничеството и възвърне изцяло култа на великия бог на Тива.

Ала Хоремхеб беше честен по природа и обичаше реда и справедливостта. Той страдаше при вида на разкъсваната от произвола страна, потънала в подкупи и скована от безредици. Сам или почти сам той се бореше стъпка по стъпка, за да възвърне на Египет загубената мощ и слава. За тази цел първата му и постоянна грижа беше да осигури сигурността по границите и да поддържа съюзите, сключени след дълги борби с митанийските и хетски царе от великите фараони на династията, създадена от Яхмос I[3].

Неговите недостатъци не бяха по-малко от положителните му черти. Говореше се, че бил ревнив и извънредно злопаметен. Често той страдаше от страшна горделивост, а не му липсваше и суета. Когато трябваше да преследва някаква цел, Хоремхеб нямаше задръжка от скрупули. Той не беше обикновен военачалник, а държавник с определени принципи. Беше обаче лудо амбициозен. Уединението, в което го поставяше горделивостта му, и обаянието на неговата мощ създаваха около личността му известна загадъчност. Никога не можеше предварително да се гадае как той ще реагира на дадено действие. Всичко това създаваше около генерала известно напрежение, което смущаваше приятелите му и обезверяваше неговите съюзници.

За да намали неговите мощ и обаяние, фараонът му бе създал съперник в лицето на Божествения баща Ейе — съпруг на Ти, храненицата на царица Нефертити. Той беше генерал-лейтенант от сухопътните войски и личен съветник на царя.

Двамата по различен начин бяха достигнали върха на славата, почестите и могъществото. Ето защо се очакваше рано или късно техните пътища да се кръстосат. Трудно можеше обаче човек да си представи съперници с по-противоположни характери и с по-различна външност. Ейе беше дребен, слабо мускулест, с блед цвят и крехко тяло. Поради късогледите си и слаби очи той се боеше от пустинята и особено обичаше големите тъмни стаи и кичести градини. Физическото влечение към тъмнината беше само естествена изява на неговия дух: Ейе беше изцяло човек на заговорите, на хитростите и на компромисите. Той се чувствуваше най-добре, когато биваше замесен в интриги, способен беше на най-безсрамни комбинации и на най-неочаквани поврати. Поради лукавия си характер той беше опасен човек, а егоизмът му го караше да се интересува от хората дотолкова, доколкото можеше да ги използува за собствените си планове. Надарен бе с известна интелигентност, която беше успял да развие до най-висока степен. Хоремхеб го уважаваше като съперник и понякога се разбираха. Неговите амбиции също изостряха апетита му за престола и тъй като живееше в Ахетатон в близост до фараона, той беше в това отношение в много по-изгодна позиция от съперника си, който обикновено живееше в Мемфис, но поради служебното си положение бе принуден често да се мести. Ейе бе съмишленик на новата религия и почиташе бога Атон, в прослава, на който бе написал много молитви. Никой обаче не можеше да каже доколко неговата вяра беше искрена и дали тя се ръководеше от сърцето или от потайните сметки на човек, изпечен в тънкостите на политическите игри. Също така с право можеше да се постави под съмнение и неговата преданост към династията в Тел ал-Амарна. Въпреки това обаче Ейе бе годен за подвизи, а понякога и за добри дела.

„Присъствието на този човек на по-малко от седемстотин лакътя[4] срещу моята къща разваля удоволствието ми, че живея в Мемфис — мислеше Хоремхеб, гледайки навъсено двореца, който Божественият баща притежаваше западно от града, на другия бряг на реката. Той скоро бе пристигнал в двореца, и то само за няколко дни. — Ейе не обича никак нашия хубав град. Комарите и лошите миризми му досаждат и се питам коя ли е причината да дойде тук през този сезон. Надявам се, че Ахо скоро ще може да ме осведоми.“

Хоремхеб сви юмрук и стовари ръката си върху една тлъста зелена гъсеница, бавно пълзяща по тухлената стена, върху която за момент генералът се беше облегна. После той помисли за сина си. Още не го беше виждал, откакто се бе върнал в делтата. Той въздъхна дълбоко. След смъртта на жена му момчето беше действително единственото нещо, което бе останало в неговия живот, опустошаван от самотата с всеки изминат ден.

Анахис се вкопчи с две ръце в дървената част на колесницата, с позлатени палмови листа, поставени върху червени и сини стъкълца. Тя носеше герба на главнокомандуващия генерал на египетската армия. Момчето беше тръгнало от Ахетатон предишната вечер, непосредствено след смъртта на царя. То беше пътувало целия ден и по-голямата част от нощта. Мемфис — големият град от делтата — му изглеждаше сега като в ореол от светлина. Предната част на града изпъкваше пред очите му, а в далечината къщите се сливаха.

— По-бързо, карай по-бързо! Фараонът умря заедно със своя бог! Искам пръв да известя добрата новина на баща си! — викаше момчето, стараейки се да заглуши с гласа си шума от колелата и от конския тропот по прясно утъпкания път.

Без да изпуска от очи конете, кочияшът му даде да разбере, че беше невъзможно да кара по-бързо и за да покаже, че няма намерение да ускорява хода, той втикна дългия си камшик в перваза на колата.

— По-бързо! Заповядам ти! — изрева Анахис, луд от гняв. — Длъжен си да се подчиняваш на баща ми!

— На него да, господарю, но не и на теб — отвърна кочияшът, оставайки спокоен. — Генералът те е поверил на мен и ако моят живот принадлежи на него, то аз не бих могъл да излагам твоя на опасност.

Анахис не отговори. Той знаеше, че нищо повече не можеше да изтръгне от упорития нубиец, чиято преданост надминаваше всякаква представа.

Тогава той внимателно обмисли движенията си, премери с едно око разстоянието от лявата си ръка до камшика, а с другото пресметна пространството между дясната си ръка и задната част на конете. После, преди още кочияшът да разбере какво става. Анахис сграбчи камшика и с всичка сила шибна най-близкия до него кон. Едрото животно, с цвят като вълчи кожух, изцвили от болка, отклони се встрани и ненадейно премина от тръс в галоп. Колесницата рязко смени посоката на движението и едва не се обърна. Тогава нубиецът прояви съобразителност и почти в същия момент подгони и левия кон. Така той успя да възвърне равновесието, но същевременно изгуби контрол над животните.

С опънато назад тяло и с опрени на колесницата крака той се опита след това да възпре лудешкия бяг на подплашените чистокръвни коне. Те обаче не чувствуваха вече направлението на юздите и продължаваха в галоп с изправени глави, без да виждат наоколо поради наочниците. Скоро по ъглите на устните им, прорязвани от ремъка, се появи червеникава пяна.

От колесницата гледката беше като сън. На другия край на четирите кожени юзди, изпъстрени с блестящи на слънцето метални плочки с лика на Сутех, покровител на конете, двете животни изведнъж бяха придобили вид на чудовища. На върха на главите им имаше сини покривала, а от тях излизаха букети от щраусови пера, които полягаха от вятъра. Задните части на конете, отстоящи на по-малко от лакът разстояние от колесницата, приличаха на жива стена, която непрекъснато се издигаше и спущаше, надуваше се и спадаше с главозамайваща бързина. На моменти момчето имаше чувството, че конете не бягаха, а се плъзгаха по земята като кораб с издути платна по Нил, оставящ зад себе си дълбока бразда от пяна.

— Дръж се! — извика кочияшът. — Изпуснах ги!

Околният пейзаж се промени. Не се виждаха повече ни пътища, ни хоризонт, ни реки, ни планини, ни небеса, ни град, а само една плетеница от цветове и линии, образуващи чудни краски. За щастие пътят беше свободен. При тропота и при вида на връхлитащата колесница с подплашени коне редките пешеходци едва сварваха да отскачат в блатата от двете страни на пътя.

Люшкан на всички страни, окът на колесницата докосваше от време на време краката на конете. Този досег, както и дългите ленени панделки с ярки цветове, развявани от вятъра и допиращи се от време на време до хълбоците на животните, ги държаха в състояние на постоянна уплаха.

— Скачай! — извика изведнъж нубиецът.

Колесницата беше поела по един малък второстепенен път, широк колкото да мине по него, но построен върху насип, успоредно с Нил. Ако пресметнеше добре скока, Анахис имаше шанс да падне право във водата, при положение че конете забавеха за миг хода.

Нубиецът извърна към детето лицето си, посивяло от прах, и се усмихна окуражително.

Вратичката на колесницата беше отворена зад тях. Анахис направи няколко малки крачки назад. С едно рязко движение робът отпусна юздите, а конете, изненадани от внезапното чувство, че са свободни, забавиха малко хода и инстинктивно се приближиха към края на пътя.

Тогава Анахис почувствува, че го изтръгват от колата. Той нададе вик и видя гърдите на нубиеца пред лицето си. В миг разбра, че коларят го държеше в ръце и щеше да скочи с него. Изведнъж подът на колесницата престана да трепти под краката му. За момент той се почувствува неподвижен. После усети първия удар, който разтърси до болка цялото му тяло. Накрая, почти и същия миг, реката ги погълна.

[1] По онова време египтяните вярвали, че слънцето всяка сутрин се качва в платноходката си и плува по небесния океан. ↑

[2] Касае се са короната на фараона, която се състояла едновременно от червено кепе (за Горен Египет) и бяла митра (за Долен Египет). ↑

[3] Египетска династия, създадена от фараон Яхмос I, победител на хиксосите. Ехнатон и Тутанхамон принадлежали към тази династия. ↑

[4] Мярка за дължина, равняваща се на около 50 сантиметра. ↑

Глава четвърта
Съперникът на Хоремхеб

Щом се събуди, Ейе повика слугите си. От около половин час те чакаха пред вратата на стаята му. При неговата заповед педикюристът, маникюристът, бръснарят и фризьорът се поклониха ниско пред кревата на господаря и целунаха земята в знак на покорност и уважение.

Ейе се усмихна с пренебрежение.

— Станете, деца! — извика той. — Хората не са създадени да пълзят, а да вървят. Тази сутрин съм в добро настроение. Атон — да бъде благословено неговото име — навести съня ми и обеща днешният ден да не завършва, преди да ме е дарил с радост и доволство. Ето защо разрешавам на интенданта днес да удвои дажбата ви от хляб и бира.

Слисан от тази щедрост, Ахо — бръснарският чирак — изпусна абаносовото сандъче с бръсначите.

— А колкото до теб — измърмори Божественият баща, отправяйки към момчето недружелюбен поглед, — изпитвам желание да ти отрежа ушите като награда за несръчността ти. Какво мислиш по този въпрос, бръснарю? В края на краищата той ти е чирак!

— Режат ли се уши на магаре? — отговори бръснарят, поласкан, че господарят се обръща към него, и даде вид, че споделя неговото мнение.

— Не ушите на магаре — каза високо Божественият баща, — а на шпионин!

Като изрече тези думи, той задържа погледа на късогледите си очи върху очите на момчето.

Ахо бе леко побледнял. Нищо обаче по лицето му не издаваше голямото смущение.

Развеселен от думата, която намираше, че бе казал на място, Ейе седна на поднесеното му малко дървено столче. Приличаше на голям котарак, на който играта с мишка доставяше удоволствие.

От този момент Ахо разбра, че бе разкрит. Той мечтаеше вече само да се върне час по-скоро в къщата на Хоремхеб. Въпреки хитростта и търпението си момчето не бе успяло да събере сведенията, които генералът му бе заповядал да донесе. Присъствието на Божествения баща Ейе в Мемфис — градът, който му всяваше ужас — си оставаше без обяснение.

— Най-напред започнете с краката! — заповяда Ейе. — Под левия палец ми е влязло трънче от хинап[1] и ужасно ме боли.

Педикюристът се спусна на пода и веднага започна работа. През това време Ахо, едва дошъл на себе си от тревогата, изваждаше от кожени калъфи различни бръсначи. Многобройните кривини по остриетата им позволяваха да се извършва най-щателно бръснене по всички части на тялото.

— Какво е това? — измърмори Ейе, сочейки две малки алабастрови шишенца и едно друго още по-малко, от черно стъкло, които един прислужник току-що бе поставил върху кръгла масичка.

Един човек с голям корем и едра брадавица на носа се поклони покорно.

— Помислих си, господарю — промълви той, подавайки пълните си твърде бели ръце, — че за един добре сложен офицер като теб ще бъде приятно да си служи с такива парфюми, помади и белила. Току-що се завърнах от страната Куш[2]. Купих тези чудесни неща и дойдох да ти ги предложа.

— Да ми ги предложиш или да ми ги продадеш? — изръмжа Божественият баща, който винаги се проявяваше като голям скъперник, макар че имаше вкус към хубавото и обикновено за себе си търсеше най-добрите стоки.

— Господарю — започна да се извинява пътникът, — ако не бях задължен да се грижа за храната на жена ми и на шест хубави малчугана, голяма щеше да бъде радостта ми и душата ми щеше да…

С един жест Ейе го прекъсна.

— Спести ни твоите съжаления, оплаквания и приказки за семейството ти — каза той — и бъди щастлив, че са те пуснали до вратата на стаята ми. А ти — прибави той, обръщайки се към интенданта си — доведи писарите. Имам да диктувам писма. Извикай също и пажове да заслонят този прозорец с ленена завеса. Светлината пречи на очите ми.

Писарите пристигнаха с дъсчица за писане[3], папирус и калам[4], а пажовете опънаха пред прословутия прозорец голяма синя завеса.

— Така е добре — каза Ейе. — Ще се запазим малко от горещината, а и аз няма да имам непрекъснато пред очите си къщата на стария ми приятел генерал Хоремхеб.

Той се изхили.

— Дай да видим сега твоите помади — продължи той, като се обърна към пътника.

— Това, господарю — заобяснява дебелият човек, отваряйки първото флаконче, — премахва всички лоши миризми. То е някаква смес от тамян, терпентин, алое и мандрагорови зърна. А пък това — продължи той, като пое втория флакон — е чудотворно средство, което възвръща растежа на космите, премахва пъпките и луничките.

Ейе взе шишенцето и го поднесе под носа си.

— Фу! — извика той. — Сместа ти мирише така лошо, както вонят уличките от крайните квартали на Мемфис. В миризмата й ли се крие чудотворното действие?

— Освен тези неща, господарю — продължи колебливо търговецът, — имам алабастрова пудра и сода за укрепване на мускулите, а също така и сол, примесена с мед. Тя премахва бръчките от челото.

Той не успя да продължи.

Отдръпвайки се от ръцете на педикюристите, Ейе се бе изправил.

— Ахо! Къде е Ахо? — крещеше той.

Изненадани, слугите се погледнаха с недоумение.

— Глупаци! — избухна Божественият баща. — Престанете да се гледате така и тичайте подир онова момче. Тежко ви и горко, ако го оставите да се изплъзне!

„Не ушите на магаре, а на шпионин“. Това късо изречение бе поразило бръснаря. Пръв той разбра онова, което ставаше.

— Следвайте ме! Дръжте го! — извика на свой ред той, повличайки със себе си слугите, които изоставиха веднага каквото държаха и изтичаха след него към вратата на стаята.

След няколко минути в краката на Божествения баща коленичи Ахо с извита дясна ръка и с лице, изкривено от болка.

— Пристигнахме точно навреме — измърмори бръснарят, като с мъка поемаше дъха си. — Ти имаше право, господарю. Проклетникът наистина искаше да избяга и го хванахме точно в момента, когато се качваше по голямата стена в градината.

Ейе бе възвърнал спокойствието си и разсеяно играеше със стъклените перли от нагръдника си, който току-що един паж му бе закачил на врата.

— Къде тичаше така? — запита сухо той.

Ахо не отговори, а бръснарят, ядосан от мълчанието на чирака си, сграбчи момчето за косите и го принуди да вдигне глава.

— Ти си неблагодарник — продължи Божественият баща. — Отнасях се към теб добре. Наредих даже да ти удвоят дневната дажба. Вместо да ми благодариш, ти търсиш начин да избягаш оттук като крадец.

После изведнъж Ейе спря да разиграва комедия и стана. В миг лицето му изцяло се промени. Жестока гримаса изкривяваше сега десния край на устата му, а на едното слепоочие се беше издула някаква дебела синя вена.

— Слушайте всички — каза той, обръщайки се към присъствуващите слуги — и нека това ви послужи за урок, ако случайно обещанията на някой от моите приятели ви подтикнат да последвате примера на това бедно момче. Преди по-малко от седмица Ахо служеше при генерал Хоремхеб. Осведомен съм от съвсем сигурен източник.

— Господарю — възрази бръснарят, — не знаех, че този гамен…

— Мълчи — прекъсна го Божественият баща. — Не те карам да се оправдаваш. Знам, че си невинен, а и да не знаех, усърдието, което положи за залавянето на това момче, би било достатъчно за моето доверие. Ахо се е наел при теб чисто и просто защото му е било известно, че работиш за мен и защото, като служи и на двама ни, е знаел, че ще има достъп до моите покои.

Ейе докосна младежа с върха на папирусовия си сандал.

— Хоремхеб те изпрати тук, нали?

Ахо не отговори и заопипва нервно със свободната си ръка по пояса, който прикрепяше дрехата му.

— И да отричаш, вече няма никакво значение — продължи Божественият баща, — тъй като вчера, докато разговарях с Антеф — пратеник на първия пророк на Атон, — едно от моите доверени лица те е издебнало с ухо, залепено на отвора на тръбата, която отвежда водата от банята ми. А банята се намира на първия етаж, точно над моята стая. Спущайки се надолу, тръбата минава ей тук — и Ейе посочи отрязъка стена, заключен между вратата и прозореца. — Почти всяка сутрин — продължи той — аз заставам до тази стена, когато диктувам писмата или приемам приятелите си. През тръбата ти можеше да чуваш всяка моя дума и да я донасяш на господаря си. Признай сега — заключи Ейе — и аз ще бъда снизходителен.

Ахо стисна зъби и каза „не“ с глава.

Ейе въздъхна.

— Тъй да бъде! Млад си. Исках да ти спестя известни неприятности и да не те поверявам така скоро на верния ми Антеф, който няма равен по умението си да развързва и най-ленивите езици.

Видимо смутен, че е присъствувал на тази сцена, търговецът на парфюми погледна окуражително момчето.

В същия миг главният вратар нахлу в залата.

— Господарю — извика той. — Хоремхеб… синът… Хоремхеб… той е тук. Идва… Той ти го носи.

Ахо трепна, обзет от силна надежда.

— Кой ми носи нещо и за какво? — попита с раздразнение Божественият баща, като скочи от стола си.

Вратарят, който трябва да бе минал седемдесетте, така бързо искаше да разкаже онова, което току-що бе видял, че изяждаше половината от думите си и не успяваше нито да започне, нито да завърши ясно изреченията си. Той жестикулираше, като размахваше дългите си мършави ръце, и се клатушкаше, стъпвайки ту на единия, ту на другия си крак, като крадец, осъден да върви по жарава.

— Успокой се — заповяда Ейе. — Защо ми говориш за Анахис? Онзи ден все още той беше в Ахетатон, при фараона Живот, Сила, Здраве. Самият пратеник на първия пророк на Атон ми го каза.

Божественият баща не бе още завършил последното изречение, когато вратата на стаята му отново се отвори. Появи се Антеф, носейки на ръце сина на генерал Хоремхеб. Момчето беше в безсъзнание, лицето му бе окървавено и кално. Главата му бе отпусната назад. Устните му бяха сини, а тялото — покрито с рани. Не се виждаха нито гривните му, нито обиците, нито големият нагръдник, обсипан с лазурити. Неговият набедреник, все още мокър, бе залепнал за кожата и в плачевен вид се мяташе по краката му.

Ейе изтича пред верния си слуга.

— Какво си направил? — извика той. — Какво си направил, нещастнико? Та ти си го убил!

— Позволи ми, господарю, да го поставя на леглото ти — отговори Антеф.

— Слагай, слагай! — измърмори Божественият баща. — Само че говори! Искам обяснения.

С внимателни движения, несвойствени за атлет като него, Антеф положи детето и се обърна към господаря си.

— Отивах в Хелуан, както ти ми беше заповядал — заобяснява той, жестикулирайки. — Преди да тръгна, изчаках изгрева на слънцето. Тогава, щом като излязох от Мемфис, в една местност, наричана от селяните Хекат, забелязах, че се бяха натрупали хора на брега на реката. Готвех се да продължа пътя си, без да проявя внимание към случая. Събралите се обаче започнаха да ме викат и да ми правят знаци. Приближих се и видях това момче, проснато на земята пред една жена, която правеше опити да го съживи, духайки в устата му. Разбира се, в момента не познах детето. До него обаче забелязах трупа на един едър нубиец, облечен като слуга на генерала. Хората ми обясниха, че колата с нубиеца и момчето се била обърнала и че ги видели как паднали в Нил. Някакъв селянин, който се намирал близо до местопроизшествието, неведнъж се гмуркал, за да ги извади, но мъжът бил вече умрял. Когато пристигнах, детето беше в безсъзнание, но няколко пъти бе проговаряло и произнасяло името на фараона. Разбира се, щом като познах Анахис, бързо взех една чужда лодка, за да доведа тук час по-скоро тази необикновена плячка. Ако съумеем да я използуваме, тя може да ни донесе неоценими облаги.

Ейе се намръщи.

— Ще се погрижим за него и ще го върнем на баща му — заяви той, след като помисли няколко минути. — Отвратително ми е да си служа с детето, за да изнудвам генерала.

Антеф злобно се изсмя.

— Чувствата, господарю — започна с ирония той — не са всякога…

— Тишина! — прекъсна го Божественият баща. — Казах вече. В този случай с удоволствие ще се лиша от твоя съвет. Иди извикай моя лекар.

Антеф излезе разгневен, но скоро отново се появи, придружен от лекаря, който прегледа внимателно Анахис. След като опипа крайниците, той няколко пъти преобърна момчето, прокара ръка по неговия гръб, провери ставите, почука с пръсти по корема и като разтвори клепачите, прегледа и очите му. После от обемистата си кожена чанта лекарят извади малко чудновато шишенце и поиска мокра кърпа.

Един слуга му донесе веднага. Лекарят направи масаж с нея по тялото на Анахис. След това отвори шишенцето и го поднесе под ноздрите на ранения. Почти веднага гърдите на детето едва забележимо потрепнаха, а главата му леко се наклони към рамото. Ейе запита с поглед лекаря.

Той кимна утвърдително.

Устните на момчето се раздвижиха. Опита да проговори, но не можа.

Дясната му ръка се размърда, като че ли търсеше нещо. Ейе пое тази ръка и я стисна със сила.

— Татко — промълви момчето.

— Сине — отвърна Ейе, изменяйки леко гласа си.

— Татко — продължи момчето, без да отваря очи. — Не беше по моя вина… не беше…

Виждаше се, че всяка дума му струваше ужасно усилие. Сякаш трябваше да я откъртва от тъмната кариера, представляваща сега неговата памет.

После, внезапно, една-единствена фраза, ясна и проста, избликна едновременно и от устата, и от сърцето му.

— Слава на боговете! — извика то. — Фараонът е мъртъв!

Поразен от изненада, Ейе отпусна ръката на момчето.

В този момент, възползувайки се от невниманието на всички присъствуващи, търговецът на парфюм прекоси стаята с няколко скока, повали с юмрук бръснаря и като повлече след себе си и Ахо, изтича до прозореца.

В ръката си сега той размахваше една къса сабя, появила се неизвестно откъде. С нея той изтърбуши голямата синя завеса, която Божественият баща беше наредил да поставят.

Мъжът и момчето стигнаха до терасата, притичаха до оградата, прекрачиха я и преди още да успеят да ги догонят, скочиха в реката, която течеше на петнадесетина лакътя по-ниско от двореца.

Безсилен да направи каквото и да било и побледнял от гняв, Ейе пристигна точно в момента, когато те бяха изплували на повърхността и се прехвърляха в една лодка, която ги чакаше.

От другия бряг на реката Хоремхеб бе наблюдавал цялата сцена. Широка усмивка озаряваше лицето му.

[1] Вид дърво. — Б.пр. ↑

[2] Куш — древна страна, която се простирала на територията на днешна Етиопия и част от Нубия. ↑

[3] Тръстика, която служела за писане, след като сдъвквали единия й край. Така се образувало нещо като малък писец. ↑

[4] Малка дървена дъска, на която се облягали учениците и писарите по време на писане. ↑

Глава пета
Сузу

Пътеката лъкатушеше нагоре по скалите. Слънцето, все още ниско над хоризонта, очертаваше дебели сенки.

Но колкото повече напредваше времето, всеки камък, всеки цвят, всяко очертание постепенно се обливаше в светлина, пейзажът губеше своя релеф и се забулваше в ослепителна сивота.

Селанке горчиво се упрекваше, че бе поел направо през планината, вместо да избере по-лекия път по пресъхналото корито на потока. Горещината там не би била толкова непоносима и момчето нямаше да се измъчва по такава стръмна пътека, която сякаш водеше към небето.

Той се спря, за да поеме дъх, и постави до себе си големия плетен кош, който Дешуба му бе поверила. Дишането му беше ускорено. Неговите остри кафяви коси се бяха полепили по слепоочията и тъй като бяха твърде дълги, ограждаха лицето му като с перука. Едри капки пот се стичаха от мишниците му по хълбоците. За момент той се позабавлява с една от тях, проследи я от челото си, тя се стече бързо по улея между носа и бузата му, стигна брадичката, за част от секундата се задържа там, в малката трапчинка, после скочи върху тялото му и бързо се изпари.

„Навярно съм изминал половината от пътя“ — помисли си той и зарея поглед в гледката, която се откриваше под него.

Отвъд огромните скални блокове село Тикина му изглеждаше сега като група малки жълтеникави кубчета. От това разстояние кирпичените хамбари приличаха по големина и форма на гълъбово яйце. По-нататък Нил дремеше мързеливо под слънчевите лъчи. Към делтата се спущаше бавно върволица от тежки шлепове. Най-после от другата страна на реката, докъдето поглед стигаше, се бе ширнал градът Тива с храмовете си, дворците, административните сгради, безбройните си жилищни квартали и прекрасни градини, най-крайните, от които сякаш се губеха в пясъците на южната пустиня.

Никакъв признак на живот, никакъв шум в глъбините на гигантската пещ. Селанке беше съвсем сам.

Той хвърли отчаян поглед към големия кош, с който бе натоварен.

„Ами ако го оставя! — помисли си той изведнъж. — Малинхера и Шемзу могат един път да минат без обяд. Ще кажа, че кошът е паднал в някоя пропаст и не съм могъл да сляза да го търся“.

Колкото повече размишляваше, толкова тази идея му се натрапваше.

В същия момент далечен вик, идващ от кариерите, източно от некропола, прокънтя продължително в прегрелия въздух. Забиха барабани и Селанке си представи хилядите затворници с голи, облети в пот и кръв гърбове, превити под камшика и теглещи с всички сили огромните конопени въжета, които изкачваха по склоновете товари с камъни. После отново настана тишина, нарушавана само от някакво едва доловимо неясно шумолене. То приличаше на остро цвърчене, което изчезваше на моменти и отново се появяваше все така тайнствено, като че ли идеше от всички страни. Хората, които не живееха в планината и които идваха тук само понякога, и то със специално разрешение, биха отдали това странно шумолене на душите на мъртвите, почиващи в разкошните подземни гробници в скалите. Селанке обаче отдавна знаеше, че чудноватият шум беше обикновено природно явление. Веднъж Малинхера му беше обяснил надълго, че вследствие на резките температурни промени скалите могат да „пеят“ така. А непосветените в тайните на каменоделците мислят, че понякога камъните задържат като затворници бедните души, които са им поверили.

Момчето помисли в миг за всички фараони, принцове и велики сановници, почиващи наоколо във вечен сън.[1] Внезапно в съзнанието му изплува един спомен. Веднъж той бе проникнал в една от чудноватите гробници, за която всички говореха с въодушевление, но малко хора бяха видели със собствените си очи.

Аменхотеп III бе наредил да изсекат тази гробница за тялото на една очарователна принцеса, която безумно бе обичал в края на живота си. Веднъж Малинхера бил удостоен с привилегията да влезе вътре, за да извърши някои поправки, под зоркото наблюдение на един царски писар, който след свършване на работата, отново запечатал входа на гробницата. Селанке придружавал покровителя си. Под светлината на малка маслена лампа младежът прекарал по-голямата част от деня, любувайки се на прекрасните стенописи в сиренга[2].

Преди да излязат, Малинхера му показал малка зазидана врата, белязана с царския печат.

— Зад тази врата е съкровището — казал той с пламтящи, алчни очи.

— Кое съкровище? — запитал младежът.

— Погребалните мебели, щом искаш много да знаеш — обяснил бързо майсторът, — са куп скъпоценни предмети, които поставят от двете страни на всяка мумия, за да може да има в царството на Озирис[3] същите удобства, каквито е имала на този свят.

— Злато — прибавил той, — купища злато!

Селанке бе излязъл от гробницата изпълнен с мечти. От този ден му се случваше понякога, в тежки моменти като днешния, когато бродеше по безбройните пътеки на планината, да си спомня за прословутото съкровище и за чудните стенописи, които в същия миг спяха може би под краката му, в прохладната нощ на хипогеите. Главата му се изпълваше с водовъртеж от разноцветните образи, от стотици принцеси, поставени в многобройни каменни, дървени и металически ковчези.

Обезпокоен от някакво продължително и особено свиркане, Селанке престана да мисли, спря и се опита да определи откъде идваше шумът.

„Там, отгоре“ — заключи той най-после, след като се беше ослушвал продължително.

Той погледна към върха на един малък сипей от дясната си страна, над пътеката.

„Трябва да е голяма — помисли си той. — Ако уловя змията, ще мога да сменя зъбите и кожата й срещу една двойка гълъбчета, които ще подаря на Хорая.“

Това бе достатъчно, за да забрави веднага съкровището, принцесата и поръката на Дешуба. Той отново постави коша на земята и заизкачва сипея. Отначало вървеше доста бързо, без да обръща внимание на грапавините, които нараняваха ходилата му. Всъщност последните не бяха особено чувствителни.

Когато изкачи наполовина височината, той значително забави хода си и продължа извънредно предпазливо, като избягваше нестабилните камъчета. Един камък обаче се наклони от тежестта му, заклати се и се търколи до пътеката.

В същия миг Селанке спря неподвижно и запроклина несръчността си. Змията бе престанала да свири. Младежът беше уверен, че тя се бе изплашила от падането на камъка. Той се готвеше да се върне, когато за голяма негова радост свиренето отново продължи. Детето предпазливо продължи изкачването. На върха на сипея то залегна върху прегретите камъни. На гърдите и на корема си веднага почувствува силно изгаряне и присви лице от болка. Ала стисна зъби и направи усилие да остане неподвижно. Влечугото се намираше сега съвсем близо. На момчето дори му се струваше, че усеща духането му почти в лицето си. Без да бъде забелязан, Селанке се привдигна, подпирайки се на лакти. Гледката, която се откри тогава пред очите му, го смая и го ужаси, но същевременно удовлетвори неговото любопитство.

Сред скалите една голяма „златоуста“ отровна змия с вретеновидно черно тяло, покрито с жълти краски; огромна плоска триъгълна глава, положена върху зеленикав, издълбан от слез камък, дебнеше плячката си. Дължината й беше най-малко четири лакътя, а дебелината — като детски юмрук. Младежът не виждаше плячката, спотаила се зад купчина суха трева, но почти предугаждаше каква можеше да бъде. Навярно беше някакво малко животинче със светлосива козина. Веднага Селанке помисли, че е мишка. Омаян от погледа на чудовището, гризачът изглеждаше като парализиран и дори не мислеше да бяга. Напротив, той неусетно приближаваше, без да откъсва поглед от змията, като че ли някаква невидима нишка свързваше здраво двете животни, за да докара по-сигурно жертвата до устата на влечугото.

Малко по малко тревата се разтвори и животинчето се появи. Селанке изтръпна от ужас. Та това не беше мишка, а съвсем мъничко лисиче, най-много на няколко дни. Може би за първи път бе излязло от дупката. Навярно то бе изгубило майка си или пък някоя граблива птица я бе отнесла. Лисичето бе толкова хубаво, че Селанке веднага забрави змията и печалбата, която смяташе да вземе от нея. Сега той мислеше само как да спаси чудесното животинче.

В никакъв случай не биваше да хвърля камък, за да изплаши змията. Тогава тя щеше да се скрие между камъните и да изчезне от погледа му. Опитът го беше научил, че змията е по-опасна, когато не се знае скривалището й. Младежът бе вече улавял по-малки влечуги, служейки си със способа, който бе усвоил от Пта. Този старец бе от същото село и бе прекарал по-голямата част от живота си в лов на различни редки и отвратителни животни, които продаваше на хората от Домовете на живота[4]. Жреците от Луксор и от Карнак често прибягваха до услугите му и дори се отнасяха към него с уважение. Според указанията на Пта той трябваше да се приближи до змията отзад, да я притисне към земята с помощта на двушип бастун и след това бавно да я сграбчи с ръка за опашката. В това положение змията не можеше да се извръща и да хапе.

Главата на Селанке кипеше от мисли. Момчето не чувствуваше вече палещите лъчи на слънцето по гърба си, нито нагретите камъни под корема си. Лисичето беше дошло още по-близо. Сега то беше на открито, на по-малко от десет лакътя от устата на змията. Още само няколко стъпки на малките му сиви кадифени лапички, и тя щеше да удари тогава с невероятна бързина и…

При тази мисъл Селанке загуби контрол над себе си. Без да си дава сметка за онова, което вършеше, той се надигна. Действуваше тъй, сякаш някой друг човек правеше всичко това. Той се изправи и се виждаше изправен. Сега пък тичаше и се виждаше как тича.

Изплашена от шума, змията се извърна. Селанке обаче бе вече върху нея и преди да бе успяла да забие зъбите си в прасците му, той скочи върху главата й, наклони се по дължината на тялото й, наведе се, сграбчи в ръцете си опашката на влечугото, привлече я към себе си и с всичка сила завъртя змията колкото можеше по-силно. Тялото й се отлепи от земята и започна да се вие в ръката на Селанке. Този странен танц на смъртта продължи само няколко мига. Младежът разтвори ръка. Освободено изведнъж, тялото на змията изхвърча във въздуха, описа величествена крива линия и се стовари върху пътеката на сто лакътя по-ниско.

В същия миг, след като видя противника си далеч от себе си агонизиращ, с прекършен от удара гръбнак, Селанке си даде сметка за безразсъдната си постъпка и за опасността, на която се беше изложил. Той затрепери неудържимо и се принуди да седне за няколко минути. Наложи се дори да направи усилие, за да не се разплаче.

Като премина кризата, той отново помисли за лисичето и с отчаян поглед го потърси. За най-голямо свое учудване той видя, че животинчето пак беше на същото място и го гледаше неподвижно.

Селанке стана съвсем бавно и протегна ръка. Лисичето продължаваше да стои все така. Тогава момчето направи няколко крачки. Когато се приближи достатъчно до животинчето, Селанке забеляза, че лявата му лапичка беше отекла. Спря се. Какво да прави? Макар и да бе ранено, лисичето можеше да избяга, но момчето на никаква цена не искаше да изгуби новия си другар. Той помисли някакво име и веднага го назова Сузу — поради двете тъмни петънца над очите. Те му напомниха за едно козле със същото име, което бе имал като малък.

Докато сърцето на Селанке се разливаше от нежност по Сузу, лисичето с нищо не показваше, че има намерение да се остави да го хванат и че желае да замени хубавия си свободен живот срещу няколко милувки и целувки. Всичко в държането му показваше обратното. И Селанке, затруднен и объркан, не знаеше как да постъпи, за да спечели играта.

Той започна тихичко да му говори, опитвайки се да го примами с гласа си. В началото лисичето изглеждаше изплашено. После, тъй като не виждаше някаква опасност, животното започна да свиква със странните звуци, които за първи път чуваше. В един момент дори то като че прояви интерес към думите, които Селанке се опитваше да му каже.

— Ела с мен, Сузу! Позволи ми да те взема. Ще отидем на едно място, където няма змии. Ти ще спиш в ръцете ми, а аз ще те закрилям. Ако дойдеш с мен, аз ще излекувам дебелата ти хипопотамска лапа. За ядене ще ти давам хляб с мед, а за пиене — мляко. Ще видиш колко вкусно нещо е млякото! За теб скришно ще доя кравата на Дешуба. От време на време — по една паница няма да се забележи, още повече че коремът на кравата е пълен и колкото повече я доят, толкова повече излиза. Ако пък предпочиташ жълти охлювчета, веднага отивам да ги намеря. Знам къде ги има. Ще ти донеса цяла кошница, обещавам. Още утре отивам да потърся. Трябва обаче да те взема.

Момчето отново протегна ръка. Направи една крачка напред. Лисичето отстъпи. То нямаше вид на много изплашено, но, изглежда, искаше да си играе, като възстановяваше отново разстоянието помежду им, когато младежът се опитваше да приближи.

Селанке въздъхна и тъй като бе загубил вече търпение, реши да премине към действие. Скочи. Сузу направи опит да избяга, но раненият крак му изневери. Животното се повали. Младежът нададе победоносен вик и тичайки, се наведе да го хване. Лисичето го ухапа по ръката. Болката изненада Селанке. Той загуби равновесие и падна. За миг помисли, че малкият му приятел ще избяга. Той обаче отново успя да го хване, почти във въздуха, и го притисна до себе си, без да обръща внимание на малките остри зъби, които оставяха следи тук-там по кафявата му кожа.

— Хайде, хайде — промълви той, опитвайки се да успокои животното. — Сега вече си мой. Само мой.

Лисичето се побори още малко, за да се отскубне, но после като че ли изведнъж прие така мило предложеното му приятелство и се притисна към гърдите на младежа. То все още малко се боеше от глухите и бързи удари на неговото сърце.

[1] Става дума за гробниците, известни днес под името „гробници в Долината на царете“. ↑

[2] Така древните гърци наричали подземните гробници на египетските царе. ↑

[3] Бог на мъртвите. ↑

[4] Вид висши учебни заведения, строени около храмовете, в които се преподавало философия, теология, тайнствени науки и медицина. ↑

Глава шеста
За спасението на Египет

— Кочияшът ти ми беше един от най-добрите слуги и най-храбрият ми войник — избухна генералът. — Имах доверие в него. Ти носиш отговорност за смъртта му и това не мога да ти простя.

Хоремхеб се отдалечи от леглото, направи няколко крачки в стаята и като се обърна с гръб към сина си, застана пред голямата синя завеса, пробита от сабята на търговеца на благовонни мазила. Анахис, чисто лице бе превързано с дебела ленена кърпа, изцапана с кръв, плачеше тихо.

— Сега си се сетил да ревеш — мърмореше гърбом Хоремхеб. — Глупостта ти ме постави в деликатно положение. Ейе никак не ме обича, а пък и аз не го обичам. Днес обаче поради твоята постъпка аз съм му задължен, макар че той те е спасил единствено от личен интерес.

— Татко — запротестира Анахис с немощен глас, прекъсван от ридания, — аз толкова много исках първи да ти известя голямата новина!

— Голямата новина ли? — ядоса се генералът. — Коя голяма новина? Смъртта на фараона? Преди по-малко от час един пратеник ми я съобщи. Аз съм достатъчно силен в това отношение и нямам нужда от твоите услуги. А освен това смъртта на някого, независимо кой е бил той и колко голяма е била омразата ми към него, никога не ме е нито радвала, нито успокоявала. Що се отнася до проблемите, които ще възникнат от тази смърт, те не те засягат. Ти от една година полагаш усилия да служиш на онова, което мислиш за мои интереси или мои намерения. Приказваш наляво и надясно, ала всяко твое действие е непохватно. А и сега пак прояви глупостта си.

Анахис все още плачеше.

— Престани да ревеш! — извика раздразнен генералът. — Синът на Хоремхеб не плаче. Нека всичко това ти послужи за урок и те научи да мислиш за в бъдеще върху последиците от действията си.

Анахис сви юмруци и започна отчаяна съпротива с напиращите ридания. Пред помътнелите си от сълзи очи младежът виждаше огромния силует на баща си, открояващ се като тъмно петно върху синята завеса.

Щом като Анахис дойде в съзнание, а Ахо избяга с помощта на търговеца на благовонни мазила, Ейе съумя да обърне нещата в своя полза. Той бе изпратил съобщение на Хоремхеб, молейки го да дойде веднага в двореца, като му предаваше с няколко думи злополуката със сина му.

Извънредно обезпокоен и изплашен, Хоремхеб дотърча при момчето. Ейе го прие любезно и сам го въведе в стаята си, където Анахис още лежеше. После той се оттегли, оставяйки сами мъжа и момчето.

„Поради глупостта на сина ми — помисли си генералът — Ейе е осведомен вече колкото мен, а смъртта на фараона еднакво засяга както неговите, така и моите интереси. Трябва да приема съюза с него. Нямам друг избор. Ейе е всевластен в Ахетатон и може дори да провали моя план. Ехнатон умря много рано. Нямаше време действията на жреците на Амон да дадат резултат. Ако още сега аз сам поема короните, голяма част от народа ще въстане и Египет ще потъне в размирици. На никаква цена не искам това. Най-напред трябва да се унищожи вероотстъпничеството, а останалото ще се нареди от само себе си. Нищо не рискувам, ако предложа на Ейе да поеме регентството. Единственото важно нещо в случая е да се измести царица Нефертити. Може би след няколко години ще благославям услугата, която ми направи този хлапак с глупостта си.“

Той плесна с ръце.

Появи се един слуга.

— Заведи ме при господаря ти — каза той.

Той се поколеба за момент, после отиде при леглото, потупа по бузата момчето и накрая го целуна.

— Почивай си, дърдорко — каза той. — Прощавам ти. Но наистина за последен път.

Сърцето му се стопли от усмивката, която неговият син през сълзи му отправи.

Ейе чакаше Хоремхеб в една малка, гола и тъмна стая. Единствената мебелировка в нея бяха два фотьойла и една много ниска масичка. Светлината влизаше вътре през тесен прозорец, заслонен от завеса. По тухления под бяха разхвърляни небрежно няколко лъвски кожи.

Ейе накара да донесат вино, бира и кокосови орехи, после отпрати слугите, като им заповяда добре да затворят вратата.

— В какви странни времена живеем! — въздъхна Ейе. — Току-що загубих моя чирак бръснар. В замяна на това един чудноват търговец на благовонни масла, който с по-голяма лекота си служеше със сабята, отколкото с помадените лъжички, ми остави три проклети малки шишенца с някаква течност — колкото безполезна, толкова и зловонна. Няколко приятели дори ме бяха предупредили, че бръснарят ми може някой ден от нехайство да промени посоката на бръснача си. Вярно е, че зрението ми е много лошо, но ми се стори, че тези две лица имаха намерение да потърсят убежище в твоята къща.

— Колко много си прав и в какви странни времена живеем! — отвърна Хоремхеб. Той не беше човек, който би могъл да се смути от тези оплаквания. — Що се отнася до мен, аз пък трябваше внезапно да се разделя с моя домоуправител. Злите езици говореха, че той ме шпионира, че го били виждали много пъти в компания на твои приятели и че някой ден би могъл от нехайство да сбърка приготовлението на сосовете си и да ми поднесе ястие, което не бих могъл да смеля.

— Признавам — каза Ейе, — че твоят домоуправител беше мой човек, но мога да те уверя, че с нищо не съм му се месил в ястията.

— Аз също признавам — отговори Хоремхеб. — Твоят чирак бръснар беше мой човек, но никак не съм го съветвал как да си служи с бръсначите. Колкото за твоя прословут търговец на благовонни масла, той беше само лейтенант Зай — един от старите ми адютанти, когото бях изпратил предрешен на разузнаване. Разбира се, той не ти е оставил много неща, но видях, че се е отнесъл грубо със завесата ти.

Двамата мъже избухнаха в буен смях.

— Добра война водим — заключи Ейе. — Аз те шпионирам, ти ме шпионираш. Двамата сме квит. Важното обаче не е там!

Хоремхеб седна и машинално сложи ръката си върху дръжката на сабята си. Този жест не убягна от погледа на събеседника му.

— Моят живот е подобен на твоя — каза той. — Имам да ти говоря.

— Аз също — отвърна генералът.

— Ако успеем да се разберем…

С едно движение Хоремхеб прекъсна Божествения баща.

— Малко избързваш — каза тон. — Всеки знае, че ние двамата не сме никакви приятели.

— Чувствата са едно, а политиката — съвсем друго нещо. А от днешния ни разговор зависи бъдещето на Египет. Настоящият момент е извънредно важен. Смъртта на фараона, за която твоят син наскоро ме осведоми (тук Ейе не можа да скрие усмивката си), създаде ново положение. Ако ние продължаваме да се делим, Египет ще бъде разединен, ако ние се съюзим, Египет ще бъде спасен.

Хоремхеб не отговори веднага. Ловкостта на Ейе го плашеше и генералът забеляза, че единствено с тези си думи той можеше да го трогне.

— Докато две вражески божества си делят сърцата на хората — изрече той, — нищо хубаво няма да се случи на тази страна.

Лека усмивка премина по лицето на Ейе. Много пъти той прекара ръка по очите си.

— Ах, тази светлина! Тази светлина! — извика той високо. — Сякаш че забиват ками в клепачите ми.

Хоремхеб се хвана за думите му.

— Впрочем — каза той — тази светлина е дар от твоя бог Атон, Единственият, чиято лъчезарна милувка дарява на птичката сила да хвърчи и кара цветето да цъфти. Без нея всичко щеше да бъде съвсем друго… Виждаш ли, доста добре съм запознат с твоите молитви.

Ейе направи гримаса на отегчение.

— Думите са си само думи — рече той — и те не изразяват същността на нещата. Атон и Амон не са врагове, както ти казваш. Не само те не си противоречат един на друг, но се допълват.

С един скок генералът стана.

— От сърце ли говориш — запита той — и дали думите ти изразяват действително твоите мисли?

— Аз говоря така и думите ми не лъжат.

Генералът втренчи очи в погледа на Божествения баща. За миг двамата мъже застанаха лице срещу лице. После генералът отново седна.

— Тогава — каза той — ето условията на нашия съюз. Атон не ще бъде вече единственият бог, на който всеки трябва да се кланя. Ще се възстанови култът на Амон и на старите египетски богове. Отново ще се отворят храмовете. Богатствата им ще бъдат възвърнати, ще се украсят и техните паметници. Каменоделците ще намерят в планините достатъчно камъни, за да издигнат на боговете статуи, високи до небето, които времето не ще може да повали. Довчерашните врагове ще станат утре приятели. Целият Египет ще възвърне своя възход и своята сила. Тутанхатон ще бъде коронясан като баща си в Карнак, под знака на Амон, а за да отбележи всеобщото помиряване, той ще се ожени за принцеса Анхесенпаатон от Ахетатон. Само че, за да покаже пред всички, че времената са се променили и че Атон не е вече първият и единствен бог в Египет, Тутанхатон ще се нарича вече Тутанхамон.

— Искам да ти припомня, че при преговорите трябва да се съблюдават интересите на двете страни — отвърна Ейе, малко изненадан от този неочакван израз на доверие.

— Но те се съблюдават — увери го Хоремхеб. — Ти, както и всички твои съмишленици ще можете да почитате Атон колкото си искате, при условие че все пак култът към Амон ще бъде на първо място. От друга страна, Тутанхамон е едва на девет години. Ще мине много време, докато той израсне и сам поеме управлението. Ако ти си съгласен да се съюзим и ако ми съдействуваш да възвърнем култа на старите богове, аз ще ти помогна да поемеш регентството.

Ейе не можа да спотаи радостта си въпреки прочутата си способност на лицемерие. Хоремхеб забеляза това и в същия момент разбра, че е спечелил.

— Ами Нефертити? — запита обезпокоен Ейе. — Регентството по право се пада на нея, но пристрастяването й към новата религия ме кара да мисля, че тя няма да приеме нашето споразумение.

Хоремхеб се бе изправил.

— Ако вдигна тази ръка — каза той и вдигна дясната си ръка, — войските от Юг ще настъпят, а ако вдигна другата си ръка — и той вдигна лявата ръка, — войските от Север също ще тръгнат. Едните и другите ще се срещнат в Ахетатон. Още тази вечер аз тръгвам за Земния град. Царицата или ще трябва да се подчини, или ще изчезне. Интересува ме твоите войски срещу мен ли ще се бият, или за мен?

Ейе стана на свой ред.

— Преди още да е залязло слънцето — каза той, — корабът ми ще плува вече по Нил и ще се движи успоредно с твоя кораб.

Към пет часа вечерта корабите на генерал Хоремхеб и на Божествения баща напуснаха Мемфис и заплуваха срещу течението на Нил.

Тутанхатон, който не знаеше, че ще се нарича вече Тутанхамон, слушаше разсеяно учителя си по математика и гледаше през прозореца как някаква чудновата пеперуда с грамадни крила кацва на едно цвете. После той продължи заниманието и отпусна над дъсчицата за писане малката си деветгодишна глава. С този си жест той като че искаше да покаже безсилието си да поеме тежестта на короните на Мемфис, които щяха да му поднесат, противно на всички очаквания, съюзените Хоремхеб и Ейе.

Глава седма
Кравата на Дешуба

Нощта бе ясна. Хорая тайно бе дошла на терасата, за да намери Селанке.

— Внимавай! Внимавай! — предупреди Селанке. — Ще го настъпиш.

Сузу скимтеше тихо, докато Хорая поставяше нова шина на счупената му лапичка.

— Мислиш ли, че ще оздравее? — попита обезпокоено тя.

— Трябва — отговори момчето. — Толкова искам да го излекувам!

— Обичаш ли го?

— Много.

— Вече?

— Да.

— Повече от мен ли?

Селанке наведе глава.

— Ти си глупава — каза той. — Това е съвсем различно. Но да говорим за друго. Нужно му е мляко. В противен случай то ще чувствува нужда от майка си и ще умре.

Хорая вдигна рамене.

— Знаеш къде има мляко.

— Кравата на Дешуба ли?

— Да. Но предупреждавам те, че Бауа спи до нея. И естествено с тоягата си.

Селанке направи гримаса.

— Ако обичаш лисичето си, можеш да рискуваш един малък бой — каза момиченцето тържествено.

Сузу бе престанало да скимти и гризеше пръста на младия си господар.

— Виждаш ли — настояваше Хорая, — гладно е. Нужно му е мляко.

Селанке стисна зъби.

— Отивам — рече той. — Виж там, намери ми една паница.

Момиченцето се спусна по стълбата, влезе в къщата и скоро изнесе малка дървена паница. Като се върна на терасата, то я подаде на момчето.

— Сега от теб зависи всичко да стане бързо — каза Хорая. — Добра слука!

Момчето взе паницата и на свой ред се спусна. После полекичка притича до обора. Луната бе голяма и то виждаше ясно предметите. Като стигна до вратата, залепи ухо до дървото.

Бауа спеше и шумно хъркаше. За миг Селанке помисли, че никога няма да посмее да прескочи тялото на едрия негър, да отиде до кравата и да стисне два-три пъти вимето й.

„А дали кравата ще ми позволи? Тя има навик да шиба с опашка. Аз, разбира се, ще й кажа, че е за Сузу, но дали ще разбере? Толкова е глупава!“

Селанке отстъпи няколко крачки назад.

„Не, не бива — помисли той. — Наистина е опасно. Много е тъмно и рискувам да се спъна в Бауа.“

Машинално той се хвана за бедрото, като че ли в същия момент го бяха шибнали със страшната тояга.

Обърна се. Хорая се беше надвесила над ниския парапет на терасата.

„Тя ме дебне — каза си той. — Сигурно любопитствува дали ще имам смелост да вляза.“

После помисли за онова, което бе обещал на Сузу.

Той открехна вратата. Един лунен лъч се промъкна в обора. Кравата лежеше.

„Само това липсваше“ — изпъшка Селанке.

Приближи се. Легнал върху купчина слама, Бауа се смееше насън, но при всяко изхъркване широките му ноздри потреперваха, а това придаваше на лицето му страшен вид. Момчето доближи кравата и пипнешком потърси вимето й. Животното кротуваше.

„Това ли е или това? — питаше се то. — Не! Това е… опашката! Ах! Нищо не виждам. А това… трябва да е кракът. Как искат да доя легнала крава?“

Той погледна отчаяно към вратата, която беше оставил полуотворена, после помисли за Хорая.

„Тази малка чума горе сигурно ще ми се смее“ си каза той.

Селанке лекичко потупа с длан кравата по задните части.

— Хайде изправи се мързеливке — пошепна той. — Толкова си голяма, а Сузу е толкова мъничък. Направи малко усилие.

В отговор кравата измуча и се раздвижи. Селанке от страх залегна по корем на земята. Бауа се обърна и спря да хърка.

„Този път ме хванаха.“

Селанке опипа с ръка пред себе си, за да се ориентира в тъмнината. Ръката му докосна някакъв твърд и хладен предмет.

„Какво ли е пък това? — запита се той. — Камък? Гърне? Да… Не… но да, разбира се, че е гърне.“

Обзе го силна надежда. Какво ли имаше в гърнето? Потърси с ръка отвора му и пъхна ръката си вътре.

„Вода ли е?“

Той поднесе мокрите си пръсти до устните си.

„Мляко! Мляко е!“

Доиска му се да извика от радост. Той бързо загреба с паницата от гърнето, надигна се и горд от постъпката си, стигна на пръсти до вратата, като се убеди, че Бауа спеше все тъй дълбоко.

— Ето — каза той, слагайки паницата пред краката на Хорая. — Не беше много трудно.

Момиченцето на свой ред потопи пръста си вътре и го облиза.

— Наистина е мляко — потвърди тя, — но те е било страх да издоиш кравата.

— Било ме е страх ли! — ядоса се Селанке. — Страх, а? А откъде мислиш, че съм взел млякото?

— От едно гърне — отвърна момиченцето. — Млякото е студено. Ако ти си доил кравата, млякото ще бъде топло. Освен това вечер, преди да заспи, Бауа дои кравата и държи млякото в обора.

Селанке се навъси.

— А ти знаеше ли това? — запита той.

Хорая потвърди с глава.

— И не си ми казала!

Хорая кимна отново.

— В такъв случай аз не те обичам вече и повече не желая да говоря с теб — отсече Селанке. — Върни ми лисичето!

Той изтръгна Сузу от ръцете на момиченцето, взе паницата и избяга на другия край на терасата.

Сузу подуши течността, натопи език и лакомо запи. От време на време спираше и повдигаше глава. Тогава по муцунката му заблестяваха като перли ситни капчици от млякото. То втренчваше искрящите си очички в момчето, като че искаше да му каже: „Вкусно е! Удържа на обещанието си. И аз ще удържа на моето“.

В другия край на терасата Хорая тихо плачеше, а когато поглеждаше към небето, в сълзите й се отразяваше трептенето на звездите.

Глава осма
Тайната на лотосите

Тутанхатон седна на края на каменната плоча и потопи краката си в хладката вода. После облиза зъбите си, като че ли искаше да почувствува отново вкуса на папирусовото стебло, потопено в мед, което тайно неговият ординарец — поручик Натким — му бе донесъл. Малкият принц умираше за тези лакомства, но толкова беше прекалил с тях, че лекарите му бяха забранили да ги яде поради честите си оплаквания от силни болки в стомаха.

Слънцето проблясваше през смокинените клони, които слабият ветрец, идещ от реката, леко разклащаше. Детето се изтегна по гръб и проследи за момент с очи тъмните движещи се геометрични форми, които очертанията на клоните изписваха по небесната синева. После то леко извърна главата си вдясно. Така по-удобно можеше да наблюдава с притворени очи играта на един малък паяк, който като някой акробат с главозамайвана бързина се качваше и слизаше по едва забележима нишка между две листа.

Някаква жаба скочи. Внезапно цамбурване набразди за миг водната повърхност и наруши надвисналата над градината тишина. В дъното на басейна, неподвижни, двойка черноопашати ибиси съзерцаваха наоколо с тъжни очи.

Тутанхатон се обърна, протегна двете си ръце и започна да къса белите лотосови цветове, разпръснати по повърхността на тъй спокойната вода. Сутрин цветовете се отваряха, а вечер се затваряха, символизирайки неизбежния край и вечното подновяване на земните неща. Детето обичаше тези цветя. Техните теснички листчета на коронката са служели, според свещениците, за люлка на слънцето, а и все още служеха за емблема на младия бог на Мемфис — Нефертум, покровител на благоуханието.

— Красота на красотите[1] — промълви момчето, поднасяйки цветята до лицето си.

Един от другарите му от училището „Кеп“[2] — на име Хеканефер, син на нубийския принц Аниба, прочут в цял Египет за големите си познания в областта на магията — го бе уверявал, че лотосовите цветове криели някои тайни за бъдещето на принцовете. Достатъчно било само някой принц да запита, и те отговаряли колко години му остават да живее. Тогава Тутанхатон съвсем не бе обърнал внимание на това изненадващо откритие. Наистина той беше принц, но бе едва деветгодишен и страшно се присмиваше на смъртта. Скорошната кончина на неговия брат обаче му бе направила силно впечатление и мисълта, че и той, като фараона, ще умре един ден, неволно бе навлязла в сърцето му.

„Ако беше тук Хеканефер, щях да го помоля да запита вместо мен някой от тези цветове“ — помисли си той.

Тутанхатон откъсна няколко бели листенца и ги хвърли във въздуха.

„Може би ще умра на сто години.“ Тази мисъл го разсмя. Той не можеше да си представи, че лицето му един ден ще бъде с бръчки, че кожата му, наред с мекотата си, ще загуби вродената си изящност, че тялото му ще се превие към земята, като онези дървета, които идещият от пустинята вятър бе шибал години наред. В момента, когато цветчетата потъваха едно по едно в зеленикавата вода, отнасяйки на дъното на басейна ужасната си тайна, която Тутанхатон не бе нито успял, нито поискал да изтръгне, той дори не помисляше, че бе вече изживял точно половината години от живота си.

Скоро той забеляза сред басейна едно голямо синьо цвете от някакъв много рядък вид, чието име не познаваше, но го беше виждал вече в градините на Малгата[3]. Той веднага пожела да го откъсне, спусна се във водата и изплува до него. После се върна и седна върху камъка, като забоде цветето в дългия перчем къдрици, които според обичая си беше пуснал над дясното слепоочие.

Той коленичи и се огледа във водата. Цветът на новото му украшение чудесно отиваше на дългите обеци, подарени за рождения му ден от една от неговите племенници на име Анхесенпаатон и които носеше с гордост. После отново направи опит да си обясни по какъв тайнствен начин лицето му едновременно можеше да бъде и под водата и над водата, да му принадлежи и да не му принадлежи. Как беше възможно всички негови жестове и изрази напълно да се копират, но в обратна посока? В това явление имаше нещо удивляващо, което учителите никога не бяха искали или могли да му обяснят.

Усмихна се. Както и очакваше, отражението отвърна на усмивката му. Тогава той потопи ръце във водата, за да улови собствения си образ, но както винаги срещна празнота. Обезсърчен, Тутанхатон изгуби интерес от играта и извърна глава от огледалото.

Младият принц видимо се отегчаваше. Прозина се. И все пак той обичаше голямата градина, уредена някога от неговия брат като място за лудориите на дъщерите му. Една част от нея се заемаше от огромна клетка с разноцветни птици, а останалото място съдържаше всички възможни растения и дървета, познати дотогава по тези земи. Наред с персеасите никнеха тамарикси и баланити, до палмите дум се издигаха палми от Бихар, а до акациите растяха смокинови дървета. Последните бяха обект на особена почит, тъй като жреците учеха, че те са едно от хилядите превъплъщения на богинята-небе.

По време на редките си и твърде кратки престои в Земния град Тутанхатон бе прекарвал незабравими часове в тази градина, играейки на криеница с племенниците си. И наистина това място с безбройните си гъсталаци, с беседки, надвиснали от цветя, и сенчести кътчета, изпълнени с тайни, чудесно подхождаше за тази игра.

Тутанхатон си спомни тогава за една друга градина — в двореца Малгата. Там бе прекарал голяма част от ранните години на детството си, когато майка му — царица Ти, знатната съпруга на Аменхотеп III — беше още жива. В градините на Малгата също имаше грамадни басейни. По тях, през някои празнични вечери, рибарите от Тива пристигаха с малките си папирусови лодки, за да покажат пред събралите се царедворци силата и ловкостта си.

Тутанхатон въздъхна. Може би смъртта на брат му ще промени неговия живот. От два дни го поздравяваха извънредно почтително, а някои дори прибавяха към името му трите свещени думи: Живот, Сила, Здраве, които обикновено се казваха само по адрес на фараона. Може би той нямаше вече да се върне в Тива при жреците на Амон. По принцип на тях бе възложено да се грижат за неговото възпитание, но те, вместо да го занимават с истинска наука, повече проявяваха старание да го спечелят на своя страна. Младият принц никак не обичаше тези големи мъже с бръснати темета и строги лица, които постоянно му говореха за своя бог: учеха го какво трябва да стори за тях и за бога им, ако някога поеме престола.

Родено във вярата на Атон и възпитано отчасти във вярата на Амон, момчето всъщност никога не бе могло добре да разбере разликата, съществуваща между двата бога. То не можеше също да си обясни защо техните жреци непрекъснато се караха помежду си. Нима всеки бог не бе дарил на човека една и съща сила, радост и светлина? И най-после — не бяха ли всички богове достойни за еднакъв култ и любов?

„Ако бях цар — помисли си Тутанхатон, — щях да помиря двата бога и на двата щях да издигна статуи и храмове.“

Прелетя ластовичка и докосна с крило водната повърхност. Нейното чуруликане прекъсна мислите на момчето. Нощта бавно се спущаше над чудесната и тъжна градина.

[1] Буквален превод на френската дума „nenufar“ — водна лилия, която е от египетски произход. ↑

[2] Царско училище, което се посещавало от синовете на фараона и от синове на владетели — съюзници или приятели на Египет. ↑

[3] Дворец, построен от Аменхотеп III край Тива. ↑

Глава девета
Да отстъпи или да изчезне?

С помощта на сребърен уреус[1] във форма на диадема, инкрустиран със скъпоценни камъни, царица Нефертити успя да прикачи сама върху кафявите си коси голямата златна шапка, подарък от Ехнатон. После се обърна към огледалото и полираният метал вярно отрази образа на нейната удивителна красота. Макар че естественото й лице беше бледо като алабастър, от всяка нейна черта бликаше топла и лъчезарна светлина, сякаш в глъбините на плътта й денонощно бе горяла лампа. В това постоянно сияние имаше нещо обезпокояващо, поради което неповторимото й очарование лесно се отнасяше към небитието.

Никаква скръб или мъка като че не можеха да помрачат това същество. Смъртта на Ехнатон обаче бе отворила в сърцето й дълбока, жива рана. Любовта, която тя бе хранила към фараона, не бе познавала ни граници, ни делба. Именно любовта я бе накарала да възприеме големия религиозен идеал на съпруга си. В това отношение тя дори го надминаваше и бе лично подтикнала царя да затвори величествения храм на Амон в Карнак, както и големите светилища, посветени на старите египетски богове. Фараонът се бе поддал на прекаления фанатизъм, с който Нефертити приемаше новата религия и не си даваше сметка, че тези мерки бяха неуместни и прекалени. Когато народът в Тива въстана, за да не изгуби престола си, Ехнатон трябваше да се раздели с царицата. В очите на всички тя носеше отговорността за извършеното светотатство.

Макар и отстранена от съпруга си, Нефертити съвсем не бе престанала да работи за победата на Диска[2]. Сега, когато фараонът бе умрял, тази фанатизирана жена бе решила да засили още повече борбата, за да постигне наистина блестяща победа за своя бог, каквато Ехнатон не бе нито могъл, нито успял да му засвидетелствува. По право регентството се падаше на нея, а за да го запази, тя бе готова на всичко, дори на съюз с Божествения баща Ейе срещу генерал Хоремхеб. Последният бе ожесточен противник на Атон и непременно щеше да се противопостави на нейните планове.

Царицата стана, извика компаньонките си и през един тесен коридор, покрит с плочки от зелен гранит, стигна до тронната зала. Когато фараонът беше жив, той имаше обичай да приема тук посланиците. Нефертити бе облечена в съвсем права, тясна рокля, придържана при гърдите от две широки презрамки. На златната огърлица от соколови глави, скачени за човките, висеше бръмбар, издялан от парче халцедон.

Царицата позабави ход, като стигна пред седемте каменни стъпала, водещи към подиума от бял мрамор, където се намираха двата трона. За момент тя се спря пред голямата стенна рисунка с лика на слънчевия диск в зенит, който със своите завършващи с ръце лъчи разпръсваше над земята тайнствените лъчения на космическия си живот. Тогава от сърцето на царицата се възвиси една гореща молитва към Атон. После бавно и величествено тя изкачи стълбите и седна на по-големия трон.

Единствената дама от нейната свита, която я бе придружила дотук, й подаде абаносов поднос, украсен с гравюри от слонова кост, върху който бяха поставени камшикът[3] на Севера[4] и куката на Юга[5]. Нефертити хвана двата скиптъра с дългите си бели пръсти и кръстоса ръце на гърдите си. Компаньонката се оттегли. Появи се Хоремхеб и с бавни крачки доближи до трона. Оттам той се поклони почтително, но не коленичи както го изискваше протокола.

За първи път през живота си Нефертити и Хоремхеб се срещаха сами — лице срещу лице.

Генералът не беше безразличен към очарованието на царицата. Много черти от нейния характер дори го пленяваха. Харесваше му сърцатостта, която тази жена влагаше във всяко начинание. И най-после — моралната й чистота засилваше неговото уважение. За Хоремхеб обаче Нефертити е била, беше и оставаше душата на вероотстъпничеството, което той винаги се бе заклевал да унищожи.

Нефертити се боеше от Хоремхеб. Той беше единственото същество, над което тя никога не бе имала дори капчица власт. Въпреки че не искаше да си го признае, много пъти този човек я бе привличал. Те бяха съвсем различни по характер, но много добре се допълваха. За момент тя дори бе желала да спечели генерала за своето дело. В съюз тези две изключителни същества можеха да извършат велики неща. Отдавна обаче всеки бе избрал и своя лагер, и своя бог.

— С удоволствие се съгласих да те приема — каза царицата. — Бъди кратък, моля те, защото всичките ми мисли са съсредоточени към интересите на царството, на което съм регент.

Хоремхеб не можа да прикрие усмивката си. Това предисловие подхождаше на сцената, която Нефертити разиграваше, за да отбележи, че имаше намерение да запази властта в ръцете си до пълнолетието на Тутанхатон.

— Ще постъпя тъй, както желаеш — отвърна генералът. — Позволи ми само да ти кажа, че извънредно съчувствувам на скръбта, причинена ти от смъртта на фараона. Ние нямахме нито един и същи бог, нито едни и същи идеали. Той беше обаче моят цар и мога да кажа, че макар и да не съм го обичал, никога не съм му изменял.

Царицата кимна с глава в знак на благодарност. Това движение разлюля малкото златно камшиче, което тя силно притискаше към гърдите си. Металическите му ремъци се чукнаха. Чу се звънтене, дълго отекващо в залата, гдето няколко дни преди това бе издъхнал Ехнатон.

— Твоята преданост ти прави чест — отвърна царицата. — Ще може ли да се гордее с нея и принц Тутанхатон — младият наследник на фараона?

— Амон ми е свидетел — каза генералът, — че докато е живо това дете, няма да предприема нищо срещу трона.

Нефертити дълго време не отговори. Тя се мъчеше да прочете мислите на изправения пред краката й човек. „Докато е живо това дете…“ Ами ако Тутанхатон изчезне?… Трябва ли да приеме тези думи като някаква тъмна закана? „Хоремхеб — помисли, освен това царицата — е роден за короната. Чудно ми е, че неговите амбиции все още не са засенчили предаността му.“

— А срещу мен? — запита най-после тя.

— Като жена — отвърна генералът, — винаги ще възхвалям красотата ти. Като царица — имаш уважението ми. Като майка на пет принцеси, в мое лице винаги ще имаш закрилник.

— А като регентка на царство Египет? — запита царицата, без да съумее да прикрие едно леко потрепване на устните си.

Въпросът беше зададен пряко и Хоремхеб трябваше да отговори.

— Като регентка на Двойното царство — отвърна той бавно, като натъртваше на всяка дума, — от мен няма да получиш никаква помощ.

Силна надежда обзе царицата.

— Мога ли да разчитам поне на твоя неутралитет? — извика тя.

Хоремхеб помисли, че не са го чули добре. Това го раздразни. Той не искаше да си служи с обидни думи и предпочиташе царицата да разбере намека му.

— Царице — каза той тихо, — не се интересувай повече за моето отношение към регентката на царство Египет, тъй като от този момент нататък регентството престава да ти принадлежи. Дойдох от далечния Мемфис, за да ти съобщя това, а за да ти го докажа, батальоните ми се събират вече в равнината Хермополис на другия бряг на Нил. Те чакат само сигнал от мен, за да преминат реката. Спести ми неудобството да давам такава заповед.

Нефертити бе притисната до стената. В един момент тя едва ли не напусна борбата, която явно не беше по нейните сили. После помисли за Божествения баща Ейе. От страх, че някой ден Хоремхеб ще вдигне глава срещу него, фараонът бе поверил на Ейе цялостното командуване на конницата. Така той бе поставил под негов контрол голяма част от войските си.

„Той ще ми помогне — помисли царицата. — Ние сме от една вяра и той дължи всичко на Ехнатон. Срещу пехотата на Хоремхеб ще пусна конницата на Божествения баща. В Ахетатон разполагам с твърде силен флот, който би могъл да спре преминаването на войските на генерала през реката. Ще дам ръката на дъщеря ми Анхесенпаатон на Зананза — сина на хетския цар Шупилулиума. Техният брак ще бъде залог за нашия съюз и ако се наложи, хетските войски ще ми се притекат на помощ.“

По заповед на царицата, отидоха да извикат Божествения баща.

Ейе се просна на земята пред царицата и зачака разрешение да стане. Хоремхеб се бе отдалечил от трона и даваше вид, че разговорът не го интересува.

— Като майка — каза царицата — твоята жена ме е хранила с млякото си, а фараонът те е обсипвал с почести и богатство. Поради неговата благосклонност ти стана един от най-влиятелните хора в царството. Сега аз искам да изразиш благодарността си към неговата памет.

С няколко думи Нефертити предаде същността на разговора си с генерал Хоремхеб.

— Ваше величество — отвърна кавалерийският генерал-лейтенант, — нека богът на Ахетатон ти дарява живот, сила и здраве. Чух това, което ми каза, и не отричам, че дължа много на покойния фараон. Важността на този момент обаче, както и интересите на царството ме задължават да ти дам един съвет: изпълни предписанията на генерал Хоремхеб, макар и да не са били направени в подходяща форма.

— Стига! — прекъсна го царицата. — Значи ли това, че твоите войски ще вървят срещу мен?

— И моите войски, и твоите кораби — каза с въздишка Божественият баща. — Преди малко адмирал Сауре ми предаде сабята си.

В този момент по заповед на Хоремхеб група войници под командуването на поручик Зай влезе в тронната зала и зае всички изходи.

Тогава царицата бавно стана. Лицето й бе като лед. Малкото пламъче, което обикновено озаряваше лицето й с топла и живителна светлина, сега угасна. Тя постави върху трона двойния си скиптър — камшика и куката, после величествено слезе по седемте стъпала на подиума, мина край Ейе, без да го погледне, и спря в центъра на грамадната зала. Там тя свали сребърната кобра, обвиваща главата й, разтвори китката си и пусна диадемата на земята.

Короната дълго се търкаля по гранитните плочи и спря в краката на генерал Хоремхеб.

[1] Женска кобра — символизираща палещото око на слънцето и огненото начало на фараонските корони. ↑

[2] Слънчевият диск — Атон. ↑

[3] Според някои автори камшикът служел всъщност за прогонване на мухите. ↑

[4] Северното царство. — Б.пр. ↑

[5] Южното царство. — Б.пр. ↑

Глава десета
Двойната корона

Вечерта Селанке дълго обикаля около големия храм на Карнак, придружен от Сузу. На другия ден тук, при тържествената церемония, трябваше да пристигне Тутанхамон, за да приеме фараонската корона. Хиляди лампи и факли осветяваха през цялата нощ гигантските каменни колони, за да могат работниците и майсторите да завършат последните приготовления за празника. Някои от колоните с височина над сто лакти и ширина над десет лакти, създаваха илюзията, че могат сами да подпират небето подобно на бога на въздушната шир Шу. Самият храм беше толкова голям, че можеше многократно да побере между стените, които го ограждаха, село Тикина. Ехнатон бе затворил и отчасти разрушил този храм, но два месеца преди коронясването царският интендант Мейа бе получил заповед да възстанови голямото светилище. Веднага от всички египетски градове потеглиха към Тива кораби, натоварена с камъни, злато и скъпо дърво, за да доставят на около десетте хиляди работника необходимите за реставрацията материали. Всичко това се вършеше по заповед на Хоремхеб, който по този начин искаше да покаже на целия Египет, че вероотстъпничеството е ликвидирано и че бог Амон — богът на Тива и на Карнак — отново възвръща всемогъществото си и някогашното си величие.

От двете страни на първата колона Мейа бе издигнал грамадни дървени естради, покрити с пъстър плат, а край тях — мачти, високи по петдесет лакти. Рано сутринта на великия ден, когато звън от златни тръби щеше да поздрави изгрева на слънцето, се очакваше осемдесет момчета от най-благородни семейства — връстници на бъдещия фараон — да издигнат на тези мачти хоругви с цветовете на Двойното царство.

Селанке многократно бе преминал пътя, по който на другия ден Тутанхамон щеше да стигне до входа на храма. Докато върху неговото рамо Сузу се забавляваше, като ближеше ухото му, младежът изпитваше удоволствието да си въобразява, че всички тези приготовления се правеха не за Тутанхамон, а за него, Селанке — бедното момче от Тикина, синът на майстор Шуби. Представляваше си, че на другия ден, под звъна на барабани и тръби и при овациите на ликуващата тълпа, той ще се отправи към жреците, за да получи от ръцете им многобройни корони, които ще го направят и за живота, и за вечността любим син на слънцето.

Грамадната врата, украсена с медни плочки и златни клинове, която преди опожаряването на храма затваряше главния вход, бе заменена сега с голямо дървено пано, украсено от най-добрите художници в страната с ярки цветове.

Много преди разсъмване цялото население на Тива и на околните села — мъже, жени, деца — куцо и сакато — се бе струпало край голямата колона, за да не пропусне нищо от церемонията. Малинхера, жена му, двете му деца, както и Селанке с неразделното си лисиче Сузу, бяха успели благодарение на някои познати на майстора да получат доста хубави места. Тълпата се сгъстяваше, а блъсканицата ставаше все по-голяма. Лееха се смехове, избухваха спорове. От време на време стражите меджай[1] проникваха в тълпата, за да смирят смутителите на реда със силни удари с тояга.

Селанке бе възседнал най-високия край на един малък корниз. Той направи знак на Хорая да дойде при него, но въпреки горещите молби на момичето Дешуба не му позволи. Селанке повдигна рамене и се увери, че въженцето на Сузу беше здраво прикрепено за ръката му.

Малко преди разсъмване група сардани[2] начело със знамената си се наредиха от двете страни на пътя, по който трябваше да мине младият принц. Слънцето още не беше изгряло, но техните открити кепеши[3] отразяваха странна синя светлина, която им придаваше още по-заплашителен вид. Много пъти между полициите преминаваха коли с офицери.

Селанке не изпущаше нито един момент от фантастичното зрелище. Видът на тази огромна тълпа го замайваше. Струпването на толкова хора на такова малко пространство надминаваше очакванията му. При идването на сарданите неговият възторг се повиши.

Появата на колите го увлече още повече и той издигна над главата си Сузу, за да вижда по-добре минаването на разкошните впрягове. Лисичето обаче изглежда, че никак не споделяше интереса на младия си господар към военните паради. То веднага поиска да го свалят отново на рамото на младежа, а за да го разберат, захапа леко пръстите на Селанке и гневно размаха опашката си.

Поради ниския си ръст Хорая нищо не виждаше. Тя опитваше да се повдигне на пръсти, вкопчваше се в роклята на майка си и непрестанно плачеше. Майка й, уморена от нейното хленчене, помоли Малинхера да я вдигне на рамената си. Така момиченцето достигна височината на корниза, на които се беше наместил Селанке.

В този момент десетки слуги излязоха от храма, за да изметат пътя, по който щеше да мине шествието. След тях последваха други, носещи големи глинени съдове с парфюмирана вода. С нея те поливаха по земята, та да не се вдига прах.

Тогава от върха на първия стълб проехтяха тръбите и на мачтите се заизкачваха двадесет и четирите хоругви — дванадесет бели и дванадесет червени, огрявани от първите слънчеви лъчи. Изведнъж тълпата замлъкна. Настана такава тишина, че за известно време се чуваше дори чуруликането на лястовиците.

Съпровождан отдясно от генерал Хоремхеб и отляво от Божествения баща Ейе, регент на Египет — Тутанхамон бавно пристъпваше. Той беше с гола глава и гърди и с боси крака. На себе си не носеше никакво украшение, а за да се представи чист пред боговете, от вечерта не бе поемал никаква храна. След принца се движеха в редици висшите сановници на империята, ръководителите на разни цивилни и военни служби, както и посланиците, изпратени от васалните или съюзнически на Египет страни.

Процесията влезе в храма през една тясна странична врата и изчезна от очите на тълпата.

— Това ли е всичко? Това ли е всичко? — извика разочарован Селанке, навеждайки се над Малинхера.

Майсторът погледна нагоре и постави пръст на устата си, подканяйки детето да запази тишина. Тълпата все още стоеше безмълвна.

— После — каза бързо той. — После, когато излезе… ще видиш нещо, което никога не си виждал.

Тутанхамон бе стигнал в първия двор. Тутмос III — седемнадесет пъти победител на азиатците — бе издигнал там два обелиска[4], излети от някаква сплав от мед, сребро и злато[5]. Двата обелиска тежаха над осемдесет тона. Като стигна в този двор, процесията спря. Всички заеха местата си по специално построените трибуни. Тутанхамон остана сам, прав, огрят от светлина.

Тогава от вътрешност на храма се чуха глухи удари на барабан. Те известяваха идването на първия жрец. Той носеше маска на сокол — символ на бога на изгряващото слънце Хор.

Жрецът приближи до Тутанхамон, хвана го за ръка и го повлече след себе си в една малка зала, в центъра, на която имаше оградена черна порфирна мивка. Върху перваза й стояха четири други маскирани жреци[6] Всеки от тях сочеше към една от посоките на света. Тутанхамон коленичи в центъра на мивката и блестящата вода обля раменете му. При досега с нея в тялото му се вливаше частица от божественото битие.

Царският дом се намираше между втория и третия стълб. Така наричаха една огромна зала, чийто невероятно висок таван се поддържаше от две редици папирусовидни колони. Върху нейните стени се опираха величествените статуи на Озирис[7]. В центъра на тази зала, наречена още юбилейна, царица Хатшепсут бе издигнала в чест на Амон един гранитен обелиск, инкрустиран с плочки от електром. В тази зала, чиито размери надхвърляха всякаква представа, бяха построени два малки павилиона по подобие на обикновените храмове от Юга и от Севера. Първият се наричаше Дом на пламъците, а вторият Големият дом.

Когато в Големия дом влезе Тутанхамон, към него се втурна една девойка, облечена с рокля от змийски кожи. Тя целуна момчето, обви ръце около тялото му и постави дясната си ръка с ръкавица от глава на кобра над челото на бъдещия фараон. Тутанхамон без страх се остави да бъде прегърнат от богинята-змия, наречена Великата магия, дъщеря на Амон, защото знаеше, че царската кобра, която сега за първи път бе поставена върху челото му, щеше за в бъдеще да краси всичките му прически. Издигайки глава над очите му, с изваден език, тя щеше да всява ужас у враговете му.

Тогава към младия принц се отправи жрецът Инмутеф, чието тяло бе покрито с леопардова кожа. Той покани принца да седне върху малък дървен трон, украсен със златни плочки и инкрустиран с едноцветен емайл, с керамични отломъци, със скъпоценни камъни и сребърни листа. Високото облегало на това кресло бе украсено с геометрични фигури, редуващи се с йероглифи от слонова кост, които художниците бяха рамкирали с малки абаносови дъсчици. Всички жреци, присъствували на първата част от церемонията, се наредиха от двете страни на царя. Прекланяйки глава, Тутанхамон пое от ръцете на Инмутеф многобройните корони. Всяка от тях символизираше било някакво поръчение, било никакво качество или задължение, което царят трябваше в бъдеще да изпълни или да придобие.

Първата и най-важна корона се състоеше от бяла митра, каквато от край време носеха царете на Северното царство и от червено кепе, емблема на Южното царство. Тя символизираше съюза на Горен и Долен Египет и поради това я наричаха корона на двойната власт. Инмутеф постави след това една след друга върху главата на младия принц короната Атеф на бога Озирис, свещената диадема, наречена Сешед, царската корона Ибис и най-после синята корона на Нил, Кепереш, наричана още корона на славата — символ на надмощието, което от сега нататък щеше да има над другите царства на земята този деветгодишен фараон, станал син на Амон. После на колана на Тутанхамон окачиха една опашка от жираф[8], а краката му обуха със сандали от папирусово дърво, украсени с перли.

Натъкмен с всичко това, Тутанхамон стана, отмина третия стълб и коленичи пред големия наос[9] от розов гранит, посветен от неговия праотец Тутмос III на Амон. Всички жреци се оттеглиха. Останало само в полумрака, детето изведнъж почувствува върху темето си как ръката на великия бог наместваше на главата му синята корона на НИЛ. Изведнъж от всички страни се появиха факли, а от глъбините на храма екнаха химни в прослава на великия покровител на Тива. По този начин той ръкополагаше своя син и даряваше на Египет нов фараон.

Навън сред силните възгласи на тълпата се чуха тръби. Докато в дъното на големия храм новият фараон отдаваше почит на своя небесен отец, един глашатай с кола, теглена от два коня, бавно обхождаше тълпата и оповестяваше новото велико име на Тутанхамон; състоящо се от пет части. За в бъдеще то щеше да съставлява титлата му и щеше да напомня за неговия небесен произход. Небхеперура, Златен Хор, цар на Горен и Долен Египет, владетел на Двойното царство, син на Ра, носител на короните, Тутанхамон, любим син на слънцето.[10]

Като се върнаха в първия двор, маскираните жреци и фараонът отново възпроизведоха пред великите сановници на империята сцената с ръкополагането и увиха около един символичен стълб две растения от Двойното царство — лилията и папируса.

Селанке не можеше повече да издържа. Корнизът, на който се държеше му се струваше все по-тесен. В краката, си чувствуваше болезнени спазми. Сузу се дърпаше като малко дяволче и му причиняваше болка. Малинхера бе спуснал Хорая на земята. Слънцето постепенно наближаваше средата на небесната шир и горещината ставаше непоносима.

Най-после се чу последният звън на тромпетите. Малинхера се обърна към Селанке.

— Гледай! — каза той. — Гледай!

И Селанке втренчи очи.

Изведнъж огромното дървено пано, което затваряше входа на големия храм, се разтвори. Тутанхамон се появи пред очите на своя народ прав в колесница от електром, впрегната с два черни коня. Два пажа държаха изкъсо юздите им. Фараонът носеше прочутата корона, а тялото му бе обвито с дълга прозрачна туника от лен със златни нишки. В малките си ръце, кръстосани на гърдите, той държеше двойния скиптър. Слънцето къпеше челото му с необикновена светлина. Някъде зад момчето все още в тъмнината на храма вървеше генерал Хоремхеб.

При вида на истинския малък идол, току-що въведен от жреците на Амон в тайнствата на тяхното светилище и ръкоположен за вечни времена за господар на земята и живота на много милиони люде, ентусиазмът на народа нямаше граници. Хората викаха от радост. Много жени, разнежени от необичайната възраст на новия фараон, плачеха. Децата тропаха с крака. Ехтяха тръби. Биеха барабани. Сарданите отдаваха чест с оръжие. Наближаваше пладне.

Когато процесията потегли, колесницата се движеше извънредно бавно. При минаването на младия фараон, всички коленичиха и наведоха глава до земята.

По дрехите на царя, по колесницата му, по хамутите и по чуловете на конете имаше много злато и скъпоценни камъни, които толкова силно блестяха, че за миг Селанке бе заслепен и почувствува нужда да закрие очите си с ръка. В този момент въженцето, с което беше вързал Сузу и което животинчето от сутринта се мъчеше да прегризе, се скъса. Ядосано от неподвижното състояние, в което го бяха принудили да стои толкова дълго, лисичето скочи върху гърба на Шемзу. Момчето нададе вик от изненада и така рязко се обърна, че връхлетя върху съседа си. Той също падна. Бързо стана невероятна бъркотия. Сузу използува този момент и избяга. С няколко скока то се озова до колесницата и започна да души краката на конете. Те изпънаха глави от уплаха.

Тутанхамон бе следил тази сцена с очи. Слязъл от корниза, Селанке отчаяно се бореше, за да си пробие път сред тълпата.

Един сардан от охраната се впусна и успя да улови лисичето. Той го хвана с два пръста за кожата на врата и тъкмо се готвеше да го удари с меча си, когато Тутанхамон забеляза късата конопена връвчица, провисена от врата на животното. Той даде някаква заповед. Колесницата спря. Даде втора заповед и сарданът наведе меча си.

В същия момент Селанке се хвърли пред краката на конете и заби чело в прахта.

— Стани и говори. Твоето желание ще бъде изпълнено и това ще бъде първото помилване през царуването ми.

Селанке не можеше да изрече нито една дума, но посочи с ръка Сузу.

— Твое ли е? — запита Тутанхамон.

Селанке кимна утвърдително с глава.

— Тогава върни му го — заповяда фараонът на войника. — И нека до края на живота ми радостите на това момче бъдат и мои радости.

Селанке пое Сузу в ръцете си. Все още на колене, той се обърна точно навреме и още веднъж видя сияещото лице на фараона, преди той да бе се отдалечил.

Те бяха връстници и на Селанке му се стори, че царят му се усмихваше.

[1] Полицаите. ↑

[2] Войници от елитните войски, които около десетина години по-късно спасили фараон Рамзес II при Кадис. Сарданите не са били египтяни, а чужденци наемници. Произхождали от групата преселници, наричани от историците „народи от морето“. ↑

[3] Извити мечове. ↑

[4] По форма обелискът представлява слънчев лъч, което значело лъч на живота. ↑

[5] Тази сплав се наричала електром. Съставните й части били 75% злато, 22% сребро и 3% мед. В общото тегло — 80 тона — се включвали следователно шейсет тона злато. ↑

[6] Тези четири жреца превъплъщавали боговете Тот, Сет, Хор и Дупау. ↑

[7] Големи каменни статуи, изобразяващи бога Озирис. ↑

[8] Значението на този обичай се губи в мрака на далечните времена. Старейшините на някои африкански племена носели опашки от жираф като символ на голяма мощ. ↑

[9] Вид дарохранилище. Главна част на храм, понякога наричана още светиня на светините. ↑

[10] Петте части, съставящи новото име на фараона, не са още уточнени. Нашият превод е само приблизителен. ↑

Втора част
Историята на Селанке

Глава единадесета
Отпътуванията

Всяка година на петнадесетия ден от ахит Нил прииждаше. Преливайки извън коритото, огромната африканска река щурмуваше бреговете си, откъсваше едни от други градове и села, заливаше пътищата и стигаше до гигантските стълбове при входовете на храмовете. Тук-там над водната повърхност оставаха да стърчат короните на някои дървета. Хиляди лодки кръстосваха страната. Въздухът се изпълваше със странни изпарения. Подобно на облаците се носеха тежко над водата, а понякога дори закриваха слънцето. Небето и земята като че взаимно се отразяваха, премахвайки пространството в този разделен на две свят, където всеки предмет беше неразривно свързан със своя образ. Сякаш цялата вселена щеше всеки момент да потъне отново в глъбините на океана, откъдето боговете я бяха измъкнали в самото начало на времето. Всеки обаче знаеше, че под тези милиарди литри вода и зад привидната заплаха се подготвяше чудо. И наистина през следващия сезон се очакваше раждането на един нов соят, чиято плодовитост щеше да бъде петорно по-голяма, поради наноса, донесен с водите от тревистите Судански долини и от червените планини на Етиопия.

Впрочем всяка година селяните живееха в очакване на разливането. И това очакване не бе лишено от вълнение. За да поддържат силата на бога Нил, през точно определени интервали жреците отиваха на местата, отредени за молитви, и хвърляха във водата плодове, цветя, сладкиши, животни и чудотворни статуйки. Понякога обаче приливът се оказваше недостатъчен. Съществуваше опасност от глад. Тогава пустинята настъпваше и метър по метър затягаше над долината пламтящите си пясъчни челюсти. Друг път пък загубите от наводнението се оказваха по-големи от печалбите. Изкъртвани бяха дървета, цели села изчезваха под водата. Стотици хора и животи намираха смъртта си.

По време на царуването на еретика Ехнатон една година водата закъсня да се прибере в коритото си и първият месец от перит измина, преди да е започнал отливът. Някои по-възрастни хора не пропуснаха случая да пророчествуват, че боговете, разгневени от реформата на фараона и от изтъкването само на бога Атон, са решили да оставят Нил завинаги да залее земята на Египет.

Откакто Тутанхамон бе коронясан в Карнак, четири пъти вече голямата река се бе разливала в долината и бе покривала страната с черната си тиня. Четири пъти вече русата коса на житните ниви бе подстригвана от сърповете и четири пъти нивите с лен бяха обличали синята си премяна.

Много неща се промениха през четирите години, прекарани от младия цар в Ахетатон. Двойното царство бе вече в състояние да си възвърне откъснатите от неговата територия земи. Умело съветван от Божествения баща Ейе и надзираван пряко от генерал Хоремхеб. Тутанхамон бе успял да спечели доверието на своя народ. Вече юноша, фараонът не бе забравил мечтите от детството си и се беше заел да примири двете враждуващи божества. Само няколко дни след коронясването той разпрати по цялата страна групи работници, за да поправят храмовете и да издигнат нови. Той заповяда дори да построят толкова грамадни статуи, че пренасянето им наложи да се изработят специални носилки с по тринадесет дръжки. На празника Опет[1], когато жреците поставиха пред фараона свещената лодка на бога Амон, момчето издигна над главата си едно от греблата. С този жест искаше да изрази своята готовност да запази старата религия и империята на Скрития вятър[2]. Младият цар бе поздравен с бурии овации, избликнали от гърдите на хилядния народ, а някои от неговите приближени дори твърдяха, че бяха забелязали в този момент сълзи по бузите му.

За да напълни отново царската съкровищница, която в продължение на двадесет и пет години беше само изчерпвана от безразсъдните разходи и нескончаемите войни, Тутанхамон назначи Хуу за свой пълномощник в Нубия. Новият му пост го задължаваше да замине и на място да възстанови реда сред васалните племена на Египет, както и да донесе от тези далечни страни толкова богатства, колкото можеха да поберат неговите кораби. Коленичил пред фараона, новоназначеният пълномощник прие от неговите ръце златната верига, която оттук нататък щеше да бъде символ на длъжността му. После Тутанхамон придружи приятеля си до борда на кораба.

— Наред с моето доверие — каза той — ти отнасяш със себе си надеждата и съдбата, които страната ти поверява. Направи всичко възможно, за да възвърнеш на Египет изгубените богатства. Така ти ще спечелиш за следващите векове както моята лична благодарност, така и признателността на страната.

Прокънтя звън от тръби. Жреците благословиха флота. Корабите, обсипани със знамена, поеха курс срещу течението, по посока на първия водопад, след който се простираше приказната страна. Там златото и скъпоценните камъни извираха от планините.

Докато Хуу наблюдаваше от двете страни на кораба си многобройните изпращачи, Тутанхамон се върна със свито сърце в двореца си в Малгата, където отскоро пребиваваше. Той толкова много желаеше да придружи пълномощника си и да участвува в експедицията, че ако можеше да избира, тутакси щеше да замени своя скиптър срещу обикновено дървено гребло, прославената си корона срещу моряшка шапка и разкошния си ленен набедреник срещу късите панталони на най-незначителния и млад юнга от флота си.

Жена му Анхесенпаатон го очакваше в стаята си. Ейе и Хоремхеб бяха настояли за този брак, за да укрепят трона на Тутанхамон. Анхесенпаатон беше третата дъщеря на еретика Ехнатон. След смъртта на баща си тя бе приела името Анхесенпаамон. Народът виждаше в съюза на тези две деца залог за помиряване на боговете. Девойката беше омъжена против волята на сърцето си, което отдавна принадлежеше на един чужденец — принц Зананза, — син на хетския цар Шупилулиума. Нефертити познаваше чувствата, които дъщеря й питаеше към този принц, съюзник на Египет. Той отдавна живееше в двора на фараона, тъй като посещаваше училището Кеп. Когато генерал Хоремхеб поиска да отстрани Нефертити от регентството, тя мечтаеше за един брак на дъщеря си със Зананза, като смяташе, че по този начин ще подобри отношенията си със своя могъщ съсед.

— Хуу току-що замина — каза фараонът, целувайки младата жена по челото. — Поверих му най-добрите си кораби. Дано небесата му помогнат да изпълни успешно своята мисия! Египет се нуждае от злато, за да възстанови храмовете и да увеличи броя на статуите на своите богове. Заедно с Хуу е и Хеканефер. Бащата на приятеля ми, принц Аниба, е всевластен владетел в Нубия! Той ще окаже помощ на моя пълномощник и ще улесни задачата на бирниците ми. Не можеш обаче да си представиш колко много съжалявам за отпътуването на това момче. Той беше един от моите и без това малобройни приятели.

— Сега ти остава Анахис — отвърна младата жена.

— Да, синът на Хоремхеб — въздъхна фараонът. — Знам, че ми е приятел и го обичам както брат, но той винаги ме гледа така, сякаш съм го изместил и сякаш тронът се е падал по право на него.

— Неговият баща е първият човек в царството ти. Без него нямаше да можеш да управляваш.

Фараонът присви лицето си с досада.

— Известно ми е всичко това — каза — и бих предпочел да не ми го припомняш всеки миг. Без силата на Хоремхеб и без съветите на Божествения баща аз щях да бъда едно нищо. Ако все още не съм достатъчно дорасъл да управлявам сам, то съм вече достатъчно умен да разбирам какво дължа на тези хора. Не забравяй, че скоро ще навърша четиринадесет години.

Настана продължително мълчание. Фараонът отиде до прозореца и след малко повика жена си.

— Какво е това? — извика тя при вида на дългата редица слуги, които излизаха от сградата на училището Кеп, помещаващо се в лявото крило на двореца. Те носеха на главите си багаж и се отправяха към кея.

Тутанхамон не отговори веднага. Той се оттегли от прозореца, направи няколко крачки в стаята, а после застана пред жена си и я улови за ръката.

— Нежно цвете — каза изведнъж той. — Ще ти бъде необходима голяма смелост.

— Да не би… — запита, заеквайки, младата жена като обезумяла.

Тутанхамон кимна утвърдително.

— Завинаги ли? — продължи тя.

— Да, Зананза завинаги се връща в своята страна.

— Ти ли го пъдиш?

— Да — потвърди Тутанхамон, — аз му заповядах да си иде. Известно ми е, че неговият образ винаги е живял в сърцето ти и исках да ти спестя тази мъка, но заминаването му се наложи. Баща му, царят, заговорничи срещу нас и в момента е нападнал наши съюзници.

В очите на Анхесенпаамон изплуваха такава мъка и толкова сълзи, че фараонът просто нямаше сили да я утешава.

— Нежно цвете — каза само той, — известно ми е, както и на теб, колко е тежко понякога да бъдеш царица.

За миг той замълча.

— Също както на моменти е тежко да бъдеш цар.

Като казваше тези думи, Тутанхамон мислеше за флота, заминал по негова заповед. Това бе приключение, каквото сам той би желал да изживее.

После изведнъж в съзнанието му изплува един образ. В деня на коронясването, когато със славната корона на глава тон току-що бе излязъл от храма в Карнак, за да приеме приветствията на тълпата, в краката му коленичи едно момче. То беше почти на неговата възраст и стискаше в ръце малко лисиче.

Колко лесно му се струваше всичко в този ден и колко много беше щастливо, че е цар!…

[1] Прочути тържества, които празнували всяка година в продължение на 11 дни по време на втория месец от наводненията, наречен месец на Паофи. По време на тези тържества натоварвали статуите на бога Амон, на жена му Мут и на детето му Хонсу върху богато украсени лодки и ги пренасяли от храма в Карнак в храма в Луксор. ↑

[2] Скритият вятър — богът Амон. ↑

Глава дванадесета
Пътят на учениците

На село, в Тикина, Селанке още помнеше усмивката, която фараонът му бе отправил преди четири години, в деня на коронясването си. Преди това той бе заповядал на стражата да му върне бедното Сузу. Момчето никога нямаше да забрави тази усмивка. И когато през някои вечери се чувствуваше много самотен, споменът за тази единствена усмивка бе достатъчен да го утеши, тъй както надеждата, че ще види отново своята страна и близките си, вдъхва сила и смелост на всеки военнопленник.

Скоро Селанке бе навършил четиринадесет години. Преди две години в живота му се бе случило нещо извънредно важно…

Беше майска вечер. Горещината потискаше хората. Слънцето беше залязло скоро. Селанке и Хорая играеха със Сузу на терасата. Бауа дойде да ги извика. В дома бе настанала суматоха. Пред къщата бе спряла носилка, донесена от шест роба с яки гърбини. В нея стоеше мъж с неопределена възраст, облечен в бяло. Чертите на лицето му бяха строги. Малинхера и Дешуба коленичиха пред него и целунаха праха. Човекът слезе. Приеха го. Разтичаха се около него. Поканиха го в голямата стая. Приклекнал в един ъгъл, Бауа прехвърляше в ръцете си тоягата. Малинхера поднесе стол. Гостът седна.

— При теб ли нощува някакво момче на име Селанке, син на Шуби? — запита той Малинхера.

— Да, господарю — отвърна майсторът.

— Добре. Къде е?

Малинхера изтика Селанке напред. Гостът задържа известно време поглед върху момчето, а после присви лицето си в усмивка.

— Добре! Добре! Добре! — повтаряше. — Слушай, момко, царският интендант Майа ме натовари да ти известя за благоволението, което поради голямата си доброта ти оказва. Известно му е обстоятелството, че ти си сирак и че твоят баща е загинал на царските строежи. Той е съгласен държавата да поеме разноските за твоето обучение и още от днес ти дава право да постъпиш в първостепенното училище при храма Хонсу в административната част на града. Там трябва да прекараш три години. Ще се научиш да четеш, да пишеш и да смяташ. След това ще положиш изпит и в зависимост от успеха преподавателите ти ще те насочат къде да стажуваш. И така ти ще бъдеш жив пример за грижите, с които фараонът Живот, Сила, Здраве обкръжава децата на всички свои верноподаници, независимо от професията им.

Щом вратата се затвори след пратеника на Мейа, в цялата къща се разнесоха радостни викове.

— Селанке! Селанке! — развика се Хорая. — Ще станеш офицер!

— А може би писар — подхвърли Шемзу, не успявайки да прикрие злорадството си.

— Или чисто и просто майстор — каза в заключение Малинхера, — като мен и като баща му. Какъвто и да стане, новината е добра.

Единствен Селанке не се вълнуваше от новото си положение и с удоволствие би се отказал от благоволението, което току-що бяха проявили към него. Наистина той знаеше, че училищата са твърде малобройни и че децата от неговото съсловие рядко имаха право да ги посещават. Освен това знаеше обаче колко приятно е да се ловува в планината, да се къпе в Нил, когото слънцето изгаря гърбовете, да спи, когато му се додреме, да работи, щом има желание за това, да си почива, когато му се прииска, да свири на флейта — ако му харесва.

Освен всичко това съществуваше и лисичето Сузу, което от ден на ден ставаше по-смешно и забавно и което съвсем не можеше да се раздели с младия си господар.

Селанке се натъжи. Очите му се насълзиха. Внезапно той скочи, изтича до вратата и я отвори. С още един скок се озова на улицата, свободен. Не! Сузу бе останало на терасата. Селанке се втурна към стълбата. Късно! Бауа бе вече над него. Мощният му силует притули небето. Пътят назад бе отрязан.

По-късно Селанке често си спомняше за всичко това. Почти две години бяха изминали от този често проклинат ден, ала сцената се бе запечатала дълбоко в съзнанието му.

Оттогава Селанке ходеше на училище.

Той трябваше всяка сутрин да прекосява Нил, но понеже нямаше мостове, прибягваше до услугите на лодкаря Ега.

Момчето харесваше високия ръст и любезността на този човек, нравеше му се лекотата, с която разказваше, когато беше в добро настроение, вълнуващи истории за животните, обитаващи бреговете и глъбините на реката. Ега беше гръмогласен и се смееше при всяка дума. Бръснатото му теме наподобяваше главите на жреците. Когато слънцето грееше, то приличаше на някакво медно огледало, подобно на тези, с които си служеха красавиците при обличане. Ега много добре познаваше бащата на Селанке и дори бе работил с него. Сега беше вече доста стар и бе получил разрешение да напусне строежите. Той бе поел грижата да прекарва с лодката си пътници през реката, понеже на това място нямаше брод.

Подпрян на лакти върху прозореца на колибата си, мъжът дъвчеше папирусови стебла.

— Къде отиваш? — извика той, както всяка сутрин.

— На училище — отвърна тъжно Селанке.

И както всяка сутрин лодкарят избухна в буен смях, при който стените на бедната му къща се разтрепериха. Изведнъж обаче смехът замря в гърлото му. Лицето на човека почервеня, а очите му се напълниха със сълзи.

— Ега, Ега! — извика уплашено момчето.

В същия миг лодкарят изплю парчето папирусово стебло, което едва не го задуши. После призова боговете за свидетели на злата си участ и започна щедро да сипе ругатни.

— Пада ти се. Не трябваше да се подиграваш — каза поучително Селанке.

— Съвсем не съм се подигравал — промърмори Ега, — но ти накрая ще ме умориш. Когато някой нехранимайко като теб има нахалството да дойде и да ми каже най-спокойно: „Отивам на училище“, аз…

Лодкарят не можа да завърши изречението. Гърлото му беше все още раздразнено и на няколко пъти силно се закашля.

— От три дни не си ме потърсвал — каза той. — Навярно си скитал през това време с безделниците от Тикина, както по-рано. Ако можеше да те види баща ти, питам се, дали щеше да се гордее с теб?

Селанке наведе глава и задълба с десния си крак в пясъка.

Ега веднага схвана неговото неудобство. Известна му беше чувствителността на детето.

— Аз съм старо добиче — измърмори той, приготвяйки лодката. — Извинявай! Не исках да те наскърбявам. Желаех само да ти кажа, че грешиш, като не се възползуваш напълно от случая да научиш онова, което аз никога не съм знаел, и да се издигнеш над досегашното си положение.

Без да отговори, Селанке постави в лодката кошчето, което държеше в ръка. После и той се качи. Ега напрегна всички сили и с помощта на дългия прът отблъсна лодката от брега. Със сигурни движения той се насочи през течението.

Селанке продължаваше да мълчи. Той отвори кошчето. С един скок Сузу излезе отвътре и отиде при носа на ладията.

— Пак ли е тук това животинче? — каза Ега и силно се изсмя. — Ако го водиш така всяка сутрин, накрая то ще научи повече от теб.

— Няма да му бъде трудно — въздъхна Селанке. — Училището ми досажда.

— Досажда ли ти? — изръмжа Ега. — А да не мислиш, че на мен не ми е досадно. Напред, назад, ден и нощ, от единия до другия бряг на реката. Нима допускаш, че това е много приятно занимание? На всички им е досадно. Запомни го! Дори на фараона.

Селанке се изправи, а лодката затанцува под краката му.

— Забранявам ти да злословиш по адрес на фараона!

От смущение Ега извади пръта.

— Злословил съм за фараона ли? — запита учудено.

— Фараонът ми е приятел и никой няма право да говори, че му било досадно.

— Фараонът твой приятел!?

Ега свъси вежди. После погледът му изведнъж падна на Сузу и той си припомни случката, която Селанке хиляди пъти му беше разказвал: фараонът, изправен в колесницата си, с корона на главата, заповядва на стражар да върне лисичето на момчето и накрая му се усмихва.

— Ясно — промълви той. — Фараонът е твой приятел.

Лодката наближаваше средата на реката.

— Малинхера завърна ли се на работа? — запита неочаквано Ега.

— Все още не — отвърна Селанке. — Впрочем и аз не знам защо ли спря да работи. Не е болен. От шест месеца не е стъпвал на строежа и все пак вкъщи нищо не липсва. Той даже купи още един роб, за да обработва нивата му.

— Нивата му ли? — извика Ега.

— Но да. Не знаеше ли? — учуди се Селанке. Малинхера купи скоро едно хубаво място до къщата на Барк, скулптора.

Ега свъси вежди.

— Трябва да е намерил съкровище — каза шеговито той.

Селанке вдигна рамене.

— Не вярваш, ала може и така да е — отвърна. — Струва ми се дори, че е дал на Хорая един амулет, целия златен. Самата тя, ми каза това, но не се съгласи да ми го покаже, тъй като баща й забранил. В противен случай щял да си го вземе.

Лодката стигна до другия бряг на реката. Селанке улови Сузу, постави го в кошчето и скочи на земята.

— Ще ти дам един съвет — каза Ега. — Не говори много за нивата и за амулета.

— Защо? — запита Селанке.

Ега вдигна рамена.

— Не знам защо, но хората са толкова завистливи. Недей да мислиш повече за тези неща. Богатството някога не идва току-тъй. Хайде, до довечера! Постарай се да поработиш малко.

Пътят минаваше сега край Нил. Отвъд него се простираха обширни нивя, засети с ечемик. Лекият ветрец поклащаше посевите и образуваше по тях кафяви вълни. Тук-таме, приведени към земята, селяни плевяха.

Затворено в тръстиковото кошче. Сузу намираше, че времето тече бавно.

Селанке положи кошчето на земята и го отвори. Сузу скочи и изскимтя.

— Ти си невъзможно същество! — извика момчето.

И като плъзна ръка в кошчето, той започна да изважда едно по едно ученическите си пособия и малкото медено хлебче, което му бе дала Хорая, както всеки път, преди да тръгне за училище. По хляба имаше отпечатъци от зъбките на лисичето.

Сузу погледна младия си господар. Очите му сякаш искаха да кажат: „След такова хубаво начало, сега мога да продължа“.

И Селанке беше на същото мнение. Вървейки, той започна да чупи малки залъчета от хлебчето и да ги хвърля на животинчето.

Лисичето правеше няколко крачки назад, присвиваше бързо задните си крачета и скачаше, за да хване във въздуха сладкиша.

— Стига вече — извика скоро Селанке. — Останалото е за мен, съгласен ли си? Впрочем вече влизаме в града. Трябва да се държиш прилично.

Момчето сложи кошчето на земята и пак го отвори.

— Хайде идвай! — заповяда. — Бъди поне малко разумно. Чу какво каза Ега: богатството никога не идва току-тъй. Нужно е да направим някакво усилие.

Сузу страшно се присмиваше на богатствата и хич не се помръдна. Очите му отново сякаш говореха: „Ако ме хванеш, ще отидем да се учим да пишем, ако ли пък не, ще избягаме от училище“.

Селанке много пъти се бе хващал на тази въдица и много пъти се беше опарвал. Не искаше много да се подвежда. Той скочи към лисичето, но животното беше по-бързо и се скри в един гъсталак.

Детето затича след него, разгръщайки папирусовите стъбла, за да си пробива път. Изведнъж краката му хлътнаха. Селанке размаха ръце във въздуха, като се стремеше да запази равновесие, но после цамбурна в една локва с кална вода, останала от разливането на реката.

През това време Сузу бе излязъл от скривалището си и чакаше, седнал на пътя. Мустачките му се поклащаха победоносно. Целият в кал, Селанке беше в окаяно състояние и съвсем не му беше до смях.

Сузу разбра, че бе прекалил и полегна на земята, надявайки се да бъде погален в знак на прошка.

Господарят му леко го плесна и преди да разбере какво точно става, лисичето се намери в кошчето. Оттам щеше да излезе едва вечерта, освен ако Селанке не пропуснеше хубаво да затвори капака, както неведнъж се беше случвало. Сузу обожаваше тази небрежност и я желаеше от все сърце.

Глава тринадесета
Задачи

Селанке почука и без да дочака отговор, отвори и влезе.

Учителя го нямаше.

В стаята петнадесетина момчета бяха насядали по турски на земята и всяко от тях държеше в скута си тясна дървена дъсчица. Пред тях бяха поставени глинени гърнета с вода. Таванът на стаята се подпираше от четири малки колони, изработени от сноп палмови кори, споени с глина. Светлината проникваше само през един малък прозорец. От единия до другия му край паяк бе изплел тънка мрежа, която заблестяваше, когато някой слънчев лъч се осмеляваше да влезе през процепа и да освети мрачното и мръсно помещение. По пръстения под бяха разхвърляни изхабени тръстикови калеми и отломки от гърнета. Навсякъде лазеха малки кафяви мравки.

„Те също не обичат училището“ — си каза с въздишка Селанке и седна.

Стоящият зад него Сака се забавляваше като мачкаше съсредоточено мравките й нареждаше един зад друг „труповете“ им върху дъсчицата си за писане.

Той беше нисък и набит, особено горд с физическата си сила, която обичаше да демонстрира. Ала ако се съдеше по действията, мозъкът му навярно не беше по-голям от нахутово зърно. Мразеше Селанке заради голямата му интелигентност и му завиждаше за Сузу, както завиждаше и на другарите си за всичко онова, което те притежаваха, а той нямаше.

Селанке отвори кошчето си, погали набързо лисичето и извади нещата си. Той изтри дъсчицата си със сюнгер и я сложи върху краката си. След това постави малките калъпчета сажди и охра в двете улейчета, издълбани за целта в единия край на дъсчицата. От саждите и охрата той си приготовляваше мастило. Най-после Селанке отвори кутията, където бяха наредени каламите му, взе един от тях, отхапа края му, натопи го във вода, прекара го по калъпа сажди и го изпробва, като нахвърли върху бедрото си контурите на Сузу. Отзад Сака се наведе над него, за да види какво прави.

— Хей! — подхвърли той. — Защо не дойде вчера?

Селанке повдигна рамене и не отговори.

— Също и онзи ден и по̀ онзи ден — продължи да изброява Сака. — Учителят е недоволен. Каза даже, че ще иде при баща ти.

— Лъжеш! — извика ядосан Селанке. — Той много добре знае, че баща ми е починал. Гледай си работата!

— Всичко, което ти казах, е само за твое добро — запротестира Сака. — Рискуваш да си имаш неприятности.

Селанке се обърна назад.

— Е? — отговори предизвикателно той. — Да не би ти да носиш кожата ми? Ако бият мен, мойта или твойта кожа ще почервенее? Когато не ми се ходи на училище, не идвам. Когато идвам обаче, работя сериозно, а не спя и не дигам врява като теб.

Ръката на Сака тихо се бе приближила към кошчето. Селанке долови това движение и удари с кутията си пръстите на момчето.

— Само ако докоснеш лисичето, ще те удуша.

— Нима! — изкикоти се Сака. Ако учителят разбере, че го носиш всеки ден тук…

— Как ще научи? — прекъсна го Селанке.

Сака махна уклончиво с ръка.

— Знам ли? Някой може да му каже.

— И този някой естествено ще бъдеш ти.

Сака се изправи.

— Кажи веднага, че съм доносник — измърмори той.

Селанке леко се усмихна.

— Нищо няма да кажа. Ти говориш през цялото време.

Кошчето се заклати няколко пъти. От своя затвор Сузу приветствуваше господаря си.

Селанке посочи кошчето.

— Гледай — прибави той, — даже Сузу разбра, че ти си само едно плашило без съдържание.

Сака реагира веднага и стовари ръката си върху бузата на момчето.

В миг Селанке скочи. Палитрата и кутията му паднаха и на земята се разпиляха бои и калами. Той бързо се наведе, взе от пода калъпчето сажди и го размаза с ръце по носа на противника си.

Учениците бурно се разсмяха. Разгневен. Сака изкрещя и полузаслепен от саждите, посегна напосоки да удари врага си.

— Е то ме, тук съм — подвикна Селанке, като снижи глава.

Сака се отправи натам, но се препъна в краката на Селанке и се просна на земята.

Смехът се засили. Възбуден от шума, Сузу заигра в кошчето. Капакът, който затваряше тръстиковия му затвор, също се задвижи. Момчетата разбраха, че ще настане страшна бъркотия, скочиха почти едновременно и се наредиха край стената, като оставиха свободен терена за двамата противници.

Сака беше станал и с длан бършеше очите си.

В този момент вратата се отвори и влезе учителят. Изведнъж като с магическа пръчка всички се намериха по местата, с наведени глави, с кръстосани крака, с дъсчици на скутовете — сякаш бяха погълнати в някаква работа. Единствен Сака, който нищо не бе видял и разбрал, стоеше още прав сред стаята и ругаеше със стиснати юмруци и лице, изцапано с прах и сажди.

Учителят само с две крачки го доближи и с шумна плесница го макара да седне. После бавно отиде до столчето си и зае своето място.

Той беше човек с неопределена възраст, среден на ръст, с кръгло лице и малки, но много живи черни очи. Говореше бавно и монотонно. В гласа му се долавяше дори известна отегченост и слаб акцент, който издаваше, че е от Мемфис. Той по едни и същ начин преподаваше четене, писане, смятане и религия. Нямаше обичай да бие учениците си — нещо, което беше голяма рядкост по онова време. Селанке го обичаше много. Може би поради нещастието, което се беше случило с баща му, учителят от своя страна хранеше към Селанке голяма доза снизходителност и някаква скрита обич. Някои от момчетата твърдяха дори, че този човек, наричан Бавнодействуващия поради впечатлението на постоянна умора, което създаваха както движенията му, така и интонацията на гласа му, отлично знаеше какво съдържа прословутото кошче на Селанке и че беше приел веднъж завинаги присъствието на лисичето по време на неговите уроци. Между Бавнодействуващия и Селанке съществуваше някаква взаимна симпатия.

Учителят плесна с ръце.

— Деца — каза той, — с мъка констатирам, че моите усилия не дават резултати. Дори и малкото количество мъдрост, което се старая да влея в главите ви, се оттича като вълни по пясък.

Той нямаше време да продължи. Вратата отново се отвори. Петнадесетте ученика скочиха като един, после коленичиха и опряха чела до земята.

С едно плесване на ръце им заповядаха да станат. Пред тях стоеше генералният инспектор на училищата в Тива. Всички ненавиждаха този високопоставен царски чиновник. Много пъти в месеца той идваше и поставяше въпроси на учениците, за да прецени техните знания. Подобно на Бауа той извънредно лесно биеше с тояга и с удоволствие цитираше пословицата, която по това време беше станала правило за всеки учител, достоен за името си: „Ухото на момчето е на гърба му. Слуша, когато го бият“. Винаги инспекторът се придружаваше от двама юначаги, които носеха „наказателните инструменти“. Обикновено те заставаха пред вратата на класа и изчакваха инспектора да потърси услугите им, нещо, което почти винаги се случваше.

— Чувствувам се особено щастлив да ви съобщя — заяви той, отказвайки с високомерие да приеме креслото, поднесено му от Бавнодействуващия, — че вие сте най-лошите ученици от град Тива, където има все пак голям брой знатни и прочути мързеланковци.

Всички почувствуваха как дишането им секна. Нищо хубаво не предвещаваха тези думи. Наведоха глави.

— Какво ще кажеш, ти, Субудиу — продължи инспекторът, обръщайки се към едно дебелобузесто пълничко момче, което напразно се мъчеше да се прикрие зад много по-слабия си другар. — Училището е чудесно за напълняване, нали?

Никой не посмя да се изсмее.

— Кажи ми, колко работници са нужни, за да пренесат един камък, тежащ петнадесет талана[1], като се има предвид, че всеки работник може да носи два талана и че един от тях, тъй като е ранен, е в състояние да носи само две дванадесети от товара на трима свои другари?

Субудиу потъна в размишления. Той започна бързо да смята на пръсти и се почеса по носа.

— Може би десет — отговори с ясен глас той и въздъхна.

Инспекторът злобно се изсмя и възкликна:

— Бедното ми момче! Какво ще кажеш ти, Сака?

Новата жертва загуби и ума и дума и простена някакъв погрешен отговор както предишния.

Неумолима, пъклената ръка на инспектора продължаваше пъкления кръг и удряше напосоки.

— Така си и мислех — каза най-после той. — Десет… Дванадесет… Четири… Шест… Не знам колко още!

Обърна се към Бавнодействуващия и заговори:

— Горкият Египет! — каза. — Благодаря на боговете, че няма да се моля в храмовете, които може би някой ден тези момчета ще строят, тъй като при такива архитекти едва ли някоя колона ще се задържи права.

Той се обърна към учениците.

— И десет хиляди мозъци като вашите нямаше да успеят да изчислят дори десет хилядни от математическите операции, които възникнаха при транспорта на двете големи статуи[2], издигнати от великия Аменхотеп, син на Хапу, в чест на Аменофис III, Живот, Сила, Здраве.

Инспекторът за момент замълча. Настана такава тишина, че Селанке дочу шума от движенията на Сузу в кошчето. Това шумолене привлече вниманието на инспектора върху момчето.

— На теб, Селанке, изглежда, ти е най-приятно да ловиш риба в реката. Знаеш ли имената на рибите, които хващаш? Сигурно не. А тук учителят ти, който от две години се мъчи да отвори проклетия ти мозък и да хвърли в него наука, както орачът с ралото разтваря земята и хвърля в нея зърната си, би могъл да ти каже имената на всички живи същества на земята, във въздуха и във водата. Стига само да си достатъчно любознателен да го запиташ.

Селанке изведнъж почувствува, че инспекторът за връв път имаше право.

Дълго той не знаеше как се казваха рибите, които ловеше, но напоследък почна да ги нарича посвоему. По този начин той претворяваше света, но инспекторът сигурно никога нямаше да го разбере.

— Осем! — извика неочаквано Селанке. — Точно осем!

Инспекторът свъси вежди.

— Осем какво?

— Нужни са осем работника, за да пренесат камъка, защото, при условие че единият носи само две дванадесети от три, умножено по две, той ще носи един талант, тоест…

Лицето на Селанке бе почервеняло от възбуждение. С едно движение инспекторът прекъсна момчето.

— Позна — каза тон. — Поздравявам те.

Зад гърба на инспектора Бавнодействуващия се засмя и погледна съучастнически Селанке.

— Сака ще ни разясни сега края на задачата — продължи инспекторът.

Сака би дал десет години от живота си, ако можеше в този момент да потъне в земята.

— Ще ми платиш за това и за всичко останало — подшушна той на Селанке.

После си даде вид, че мисли, пресмята на пръсти и изведнъж свъси вежди.

— Учителю — каза той накрая, — не мога да смятам. Съседът ми държи до себе си едно кошче, което непрекъснато се мърда. Това ми пречи.

— Кошче, което се движи само! — извика учуден инспекторът. — Странно нещо! Донеси това кошче, Селанке.

Момчето не помръдна.

— Донеси го! — заповяда повторно инспекторът.

Мозъкът на Селанке заработи със страхотна бързина. Момчето трябваше да направи опит да реши едва много по-неразрешима задача от предишната — как можеше да грабне кошчето, да прекрачи половин дузина момчета, да отвори вратата, да заблуди двамата юначаги, които вероятно стояха там, и да избяга. И всичко това, без да го спрат…

— За трети път — извика високо инспекторът — ти заповядам да донесеш кошчето.

Сака победоносно се изсмя.

Селанке бавно стана. Пред себе си си виждаше нищо друго, освен вратата, а тя изведнъж бе станала толкова малка и бе отишла толкова далеч, че несъмнено му бяха нужни цели часове, за да стигне до нея, и то ако тичаше до премаляване.

Тогава всичко се разви много бързо.

Селанке скочи. Инспекторът извика помощниците. Вратата се открехна. Появиха се двамата мъже. Селанке се намери почти в ръцете им. Блъснаха го и момчето се повали на земята. Изпусна кошчето и то се отвори. Единият от мъжете вдигна тоягата. Инспекторът изрева:

— Трийсет удара.

Преди обаче помощникът да бе нанесъл първия удар, излезлият при падането на кошчето Сузу скочи върху него и вкопчи зъби в ръката му.

Тогава Селанке, който веднага се бе вдигнал, се спусна към отворената врата. Забелязвайки, че младият му господар беше вън от опасност, Сузу отпусна ръката на мъжа и догони момчето.

Целият клас крещеше. Постепенно обаче, докато Селанке и Сузу тичаха като луди по улиците, блъскайки се в минувачите и обръщайки тук-там по някоя сергия, крясъкът заглъхваше зад тях, превръщаше се в шум и скоро от него остана само един ужасен спомен.

Детето и животинчето минаха през голямата тухлена врата при изхода на града.

Сузу скочи върху рамото на Селанке.

Пред заслепените им очи блестяха сега стоте хиляди слънца на възвърнатата им свобода.

[1] Мярка за тежина. Един талан е равен на 30,3 килограма. ↑

[2] Става дума за двете седящи статуи на фараон Аменофис III, които в древността се причислявали към седемте чудеса на света. Всяха от тях е издялана от цял каменен блок, има височина петнадесет метра и тежи няколкостотин тона. Архитектът, под чието ръководство са работени, ги е докарал от каменните кариери в Червените планини, които се намират на седемстотни километра от Тива. Лесно може да си представим трудностите, които е трябвало да преодолеят хората, натоварени с превоза на тези гиганти. ↑

Глава четиринадесета
Сузу изчезва

„И все пак Сака е виновен! — мислеше си Селанке. — Само да ми падне, ще постъпя с него тъй, както той постъпва обикновено с мравките в училище.“

В знак на одобрение Сузу размърда уши и легна под едно дръвче.

„Но с това не се ликвидира въпросът — продължи да си мисли Селанке. — След всичко, което се случи тази сутрин, не можем вече да се върнем в Тикина. Сигурно инспекторът ще изпрати там стражите меджай. Ще ме наложат не с тридесет, а най-малко със сто тояги и после няма да мога да сядам.“

— Дали да не пренощуваме тук? Какво ще кажеш Сузу?

Лисичето погледна с безразличие наоколо.

„Тук или другаде… — сякаш искаше да каже. — Само да сме заедно!“

Двамата приятели се укриха в планината, близо до една изоставена гробница. Те знаеха, че там никой нямаше нито да помисли, нито да посмее да ги търси. Мястото се ползуваше с лошо име. Жителите на Тикина вярваха, че се посещава от зли духове. Селанке обаче бе нощувал вече тук заедно с Малинхера и с Шемзу и не бе видял никакви духове.

„Никакви меджай — си каза момчето, като се излегна до лисичето — няма да посмеят да дойдат тук.“

Постепенно нощта обгърна небето. Нейната мощна ръка в черна ръкавица се разпери над планината, заличи всички подробности, покри грапавините, сля багрите.

В далечината дори и след смрачаването все още проблясваше Нил. От долината се носеше глъчка. Чуваха се викове на селяни, връщащи се от работа, шум от стада, които биваха прибирани в кошарите. От време на време вятърът донасяше и грохота на мелниците. Там още мелеха житото, дарено на фараона от последното разливане на реката.

Селанке опря глава на един камък и протегна ръката си към Сузу. Над тях звездите една по една светваха.

Известно време момчето се позабавлява, като следеше с пръст фигурите, изписвани от звездите по небесната шир. После, когато изгря луната — кръгла и червена, един след друг Селанке и Сузу заспаха.

След четири часа момчето се събуди от някакво странно, мъчително и неясно усещане. Струваше му се, че някой се беше скрил близо до него и го гледаше, като спи. Когато Селанке отвори очи, в първия момент не разбра, че тъкмо това усещане беше прекъснало съня му. Необходимо му беше дори да направи известно усилие, за да си припомни какво се беше случило предната вечер и защо се намираше на това място.

Поиска да стане. На по-малко от двайсет лакти от него нещо в тъмнината се раздвижи. Момчето се прикова неподвижно, като мислеше наивно, че така ще се предпази от вероятната опасност.

Измина малко време. Селанке се сети за Сузу. Той протегна ръка и потърси около себе си. Пръстите му не напипаха нищо. Лисичето беше изчезнало.

Без да мисли за опасенията си, Селанке стана и в същия момент забеляза две големи жълти очи, светещи в тъмнината. Те го гледаха втренчено.

— Мръсно животно — извика момчето. — Изплаши мен, изплашил си и Сузу.

Взе един камък и го запрати по посока на птицата. Големият бухал бавно се издигна, много пъти се извива над момчето и после изчезна в нощта.

— Сузу!… Сузу!… — извика отново Селанке.

— Сузу… Сузу… — отвърна ехото.

Някакъв камък падна и наруши тишината. Изведнъж Селанке помисли, че се е случило нещастие.

Нима не са му разказвали, че някои нощни птици са толкова грамадни и силни, че могат да хващат с ноктите си тройно по-тежки от тях животни?

„Отнесли са го — простена Селанке. — Отнесли са го, докато съм спал.“

Вбесен от тази мисъл, той се втурна да търси лисичето. Отчаянието намали чувствителността на сетивата му. В един радиус най-малко от петдесет метра той преобърна всеки камък, прегледа всяка дупка. Никъде не намери следа от лисичето. За миг помисли, че Сузу е избягало, но после неволно си представи драмата, от която най-много се плашеше…

Сузу спеше. Сивата му муцунка беше отпусната между лапичките, а коремчето му — малко и закръгленичко, беше открито за ласките на луната. Сузу може би сънуваше, както впрочем беше навикнало. Дебелата му опашка леко помръдваше в такт със сънищата… Бухалът тихо кацна. През целия си живот бе ловил плъхове и полски мишки. Никога птицата не бе виждала по-тлъсто лисиче и по-привлекателен дивеч…

„Ако всичко това е било тъй — помисли Селанке, — Сузу не е имало дори време да извика и да ме предупреди.“

В съзнанието му се появи още една сцена: лисичето висеше във въздуха, а ноктите на грабливата птица, забити в коремчето му, образуваха някаква кървава, болезнена огърлица…

В този миг плачевен вик наруши нощната тишина.

— Сузу! Ти ли си? Ти ли си? — простена Селанке.

Момчето затича колкото можеше по-бързо по посоката откъдето му се стори, че бе дошъл викът.

В същото време край една голяма скала се водеше бесен двубой. Наистина Сузу бе извикало. Скрито под някакъв плосък камък, животинчето подаваше навън само главата и предните си лапички. Бухалът атакуваше с нокти и с клюн, опитвайки се да измъкне лисичето от убежището му. За да запази равновесие, хищникът кръжеше с полуразперени крила. Но при всеки негов опит да доближи едрата си злокобна глава до дупката, лисичето или го удряше с лапи, или хапеше и го принуждаваше да се отдръпне.

В момента, в който Селанке наближи, бухалът тъкмо отново бе понесъл страшен удар. Момчето се хвърли към него и го накара да изостави плячката си. Веднага грабливата птица се устреми към Селанке, обгърна го с хриле и вкопчи нокти в бедрата му. Разтърсено от силната болка и изненадано от внезапното нападение, момчето загуби равновесие и падна. Птицата се спусна върху него и му попречи да стане.

Сега клюнът на огромния бухал беше само на няколко сантиметра от носа на Селанке и всеки момент застрашаваше очите му. Детето се боеше от фаталния удар. То протегна ръце, хвана шията на грабливата птица и се опита да задържи отвратителната й глава далеч от лицето си.

Един миг детето и птицата стояха, без да мръднат, наблизо един до друг. Приличаха на някакво чудовище получовек, полуживотно, като онези, които въображението на художника изписваше в тайнствените сенки на храмовете.

Селанке направи много опити да стане. При всеки от тях само с един удар на силните си крила страшният бухал отново го поваляше.

Момчето дишаше тежко. Мускулите на ръцете му, изтощени от непрекъснатото напрягане, започнаха да отслабват и ужасният клюн се доближаваше неумолимо, сантиметър по сантиметър, към очите му. Колкото повече пристягаше ръце около шията, толкова повече птицата се мъчеше да се освободи и все по-силно забиваше ноктите си в краката на жертвата си. На моменти обаче бухалът отпущаше крака, заставаше неподвижен и фиксираше момчето с големите си жълти очи.

После борбата отново продължаваше.

И все пак постепенно птицата се умори. Нейните движения станаха по-бавни. Селанке помисли, че развръзката наближава и че скоро ще победи. Тази мисъл му вдъхна по-голяма сила и той стисна с всичка сила гърлото на неприятеля, опитвайки се да го удуши.

Хищникът изкряка дрезгаво и направи опит да се отскубне със сила, като пляскаше криле в земята. Той почувствува обаче, че се задушава и предпочете да напусне сражението. Изплъзна се от ръцете на момчето, полетя нагоре и в миг изчезна в нощта.

Селанке едвам се вдигна. За да бъде готов за нова атака, той се въоръжи с един остър камък. После опипа бедрата си. Ноктите бяха издълбали по тях множество дълбоки бразди. Тук-таме по тялото му, овлажнено от пот и кръв, бяха полепени пера.

Тогава Селанке се наведе над скалата, където се бе укрепил Сузу. Скривалището беше празно. Сузу отново бе изчезнал.

Глава петнадесета
Тайната на Малинхера

Малинхера дълго опипва с ръце, приклекна и задуха жарта. Скоро между пръстите му проблесна пламък, потрепна и загасна. Мъжът отново духна. Той успя да запази малката лампа, която държеше.

— Оттук! — извика. — Оттук!

Гласът му странно отекна в тъмната подземна гробница. Изсечено в самата скала, помещението беше доста голямо, но толкова ниско, че майсторът едва се побираше с цял ръст.

След повикването от тъмнината излязоха четирима мъже. Най-напред вървеше Шемзу. След него пристъпяха Джазер — един работник от Тикина — и чиракът му Кю. Последен се движеше Бауа. Всеки от тях носеше тежък товар: сандъчета, вази, съдове, статуйки и разни мебели. Предметите бяха богато украсени и извънредно красиви.

Малинхера постави лампата на земята. Мъжете положиха товарите и се събраха около светлината. От някаква малка чанта, която носеше на рамо, Шемзу извади един папирусов свитък и го подаде на баща си. Малинхера разви документа и го сложи до лампата.

— Това са плановете на гробниците на Ментухотеп II и III, на царица Хатшепсут и на фараоните Тутмос III, Аменофис II и Тутмос IV. Влязохме оттук, а ще излезем оттам — обясни той, показвайки последователно с дебелите си пръсти с мръсни нокти двете места, означени с черни кръстчета. — Това помещение — и той показа с глава мястото, където бяха застанали петимата — е трябвало да съдържа погребалните мебели на фараон Ментухотеп II — гробницата била изоставена, без да е завършена преди повече от четиристотин години.

Петте глави се наведоха над папируса. Шемзу приближи лампата.

— Шахтата, която ни доведе до гробницата на Ментухотеп III — продължи Малинхера, — е непроходима нагоре. Гробницата обаче има обща стена с помещението, в което понастоящем се намираме. Тази стена, пробита вече от нас, е означена ей с онази червена чертичка. Ние се намираме тук до самия отдушник, който е бил използуван от работниците при прокопаването на помещението. Понеже строежът е изоставен, преди да е бил завършен, отдушникът не е затворен. Той представлява един почти естествен канал, широк колкото да може да премине човек през него, и достатъчно висок, за да може човек да стои изправен. Не ви гарантирам, че преминаването ще е лесно, но мога да ви уверя, че е възможно. Съвсем не знам обаче на кое място в планината ще ни изведе този канал и затова именно не минахме по него на идване.

Малинхера нави папируса и го върна на Шемзу.

— А сега — на работа — каза в заключение. — Да прехвърлим парфюмите в нашите мехове. Няма смисъл да се товарим със съдове. Ще ни тежат, без да имат някаква продажна стойност. Както досега, Джазер и Кю ще демонтират златните пластинки и ще изкъртят скъпоценните камъни от сандъчетата и статуите. Дървените предмети не представляват за нас интерес. Ще ги оставяме. Виж скъпоценностите ще делим по равно. Разбира се, аз ще взема три дяла, тъй като ви намерих плана за гробницата на Ментухотеп II и без мен нямаше да можете да излезете от тази дупка.

Веднага всички започнаха работа.

Джазер бе по професия златар. Той извади длетото си и се зае с първата статуя. За да омекоти шума от чука, Кю обви желязната му част с парцал. През това време Малинхера започна да описва скъпоценностите и да ги разпределя на отделни купчинки в зависимост от това дали бяха изработени от злато, сребро, мед или електром дали бяха с много скъпоценни камъни и в зависимост от стойността на тези камъни. Малко по-встрани Бауа преливаше парфюмите в кожените мехове, които бяха донесени.

Когато привършиха работа, Малинхера започна да разпределя трофеите.

— Ах, какъв пекторал! Трябва ми — извика Джазер. — Никога не съм виждал по-красиво нещо.

Малинхера погледна украшението, претегли го няколко пъти в силните си ръце и го пусна върху купчината, която беше определил за себе си.

— Пекторалът е за мен — каза той. — Аз съм шефът. Аз имам право на избор.

— Имаш право! Само ти имаш право! — извика гневно.

Джазер, готов да се бие. Без мен тези украшения нямаше да имат никаква стойност.

— Прав си — съгласи се Малинхера. — Твойто изкуство за нас е еднакво ценно, колкото са тези украшения, а ловкостта ти да прикриваш вещите ни, придобити при обирите, няма равна на себе си в целия Египет. Без моя план обаче твойта ловкост нямаше да струва и пет пари.

Джазер се изплю на земята от яд. Той беше дребен и мършав човек. Когато се нервираше, по лицето му се явяваха множество тикове, клепачите му заиграваха със страхотна бързина, носът му се изостряше, брадата затреперваше, а челото му, периодично набръчквано, придаваше на косата леки откъслечни потрепвания.

Джазер и Малинхера кръстосаха погледи. Бауа и Шемзу застанаха зад майстора. Джазер разбра, че няма да може да надвие.

— Добре, добре — изсъска злобно той. — Ти си по-силният, но само до едно време.

— Какво искаш да кажеш? — измърмори Малинхера. — Да не би да имаш намерение да разкажеш за подвизите ни на първия писар на некропола?

— Кой знае? — отвърна златарят. — Във всеки случай аз наистина съм за последен път с теб. Тази е третата ни експедиция, а все още не сме намерили прословутото съкровище, което ни обеща. Напротив, принуждаваме се да ходим все по-далече и все по-дълго време да пълзим в разни галерии, една от друга по-тесни. Кой ли ден ще се задушим и ще си умрем тук?

Малинхера повдигна рамена.

— Всички сме изложени на еднакъв риск — измърмори той, навеждайки се над едни обици, направени от множество скачени една за друга златни халкички. На последната от тях беше прикрепен огромен тюркоаз. — Но стига вече! Ще имаме време да спорим, като излезем оттук.

Джазер и Кю продължиха работа. В един момент Малинхера спря поглед върху тях. Лека усмивка придръпна устните му.

„Горкият Джазер — помисли той. — Смелостта му е обратнопропорционална на ловкостта. Каквото и да е, ако той не употребяваше най-важната част от времето си да изменя крадените от нас украшения, нямаше да можем да продадем нито едно от тях и веднага щяха да ни арестуват.“

Малинхера не беше напълно спокоен. През целия си живот той бе строил гробници и тези места, от които всички се страхуваха, бяха за него познати. Година преди това, в къщата на архитекта, ръководещ строежа, майсторът бе имал достъп до някои свръхтайни документи. Между тях се намираше планът на всички гробници, изкопани в продължение на пет века в голямата долина. Малинхера бе успял да прекопира на части плана. Така бедният майстор бе станал баснословно богат. Все пак трябва да се каже, че тук помогнаха още и смелостта му да се изплъзва от стражите на некропола, умението му да прониква в планинските недра. Но ако някога го заловяха, щеше да умре в най-тежки изтезания.

Близо десет месеца Малинхера се беше колебал дали да се впусне в подобно приключение. После се сдружи с Джазер и Кю, а най-накрая посвети в тайната и сина си Шемзу, както и верния си Бауа. Отличното познаване на техниката, използвана при изкопаването на гробниците, извънредно много улесни майстора и двете първи експедиции се увенчаха с успех. Третата едва не завърши катастрофално.

Петимата мъже забелязаха стражата на некропола точно до самата шахта, през която групата трябваше да мине, за да стигне до гробницата на Ментухотеп III. Наложи се да се прикрият в скалите. После пътят бе свободен и мъжете влязоха в шахтата. Преминаха през нея с помощта на въже. Тогава крадците се намериха в тесен коридор, който пък ги доведе до друг ход, още по-тесен от предишния. Там, пълзейки по корем, мъжете се задържаха повече от час. Лампите им три пъти угасваха. От недостига на въздух Джазер се почувствува зле. Някакъв скален блок се строполи и за малко не падна върху Бауа.

Най-после като достигнаха целта, крадците „щурмуваха“ стената между гробницата на Ментухотеп и изоставената гробница. Те успяха да пробият един отвор, но в тъмнината загубиха две от лампите. Единствената, която им бе останала, загасна тогава. Малинхера успя обаче отново да я запали, и ползвайки горящите въглени, които за всеки случай винаги носеше в едно малко глинено гърне.

„Джазер е прав — помисли си Малинхера. — Работата става опасна.“

От шест месеца Малинхера не можеше да спи спокойно. Дори най-малкият шум го стряскаше. Всеки поглед, отправен към него, му се струваше изпълнен с подозрение, а когато срещнеше полицаи, мислеше, че ще го арестуват. Измъчван от постоянен страх и угризения на съвестта си, в един момент Малинхера дори съжаляваше за бедността си и за тежкия, но честен труд, благодарение на който в продължение на трийсет години бе изхранвал семейството си.

„Тази експедиция ще бъде последна — си каза той. — Още утре те унищожа проклетия план и ще се върна на работа.“

В същия миг се чу шум от срутване. Петимата мъже трепнаха. Малинхера изтича до лампата и я загаси с ръце. В гробницата изведнъж настана мрак.

Глава шестнадесета
Странната среща

— Та това е питомецът ти, синът на Шуби. Бърже да се отървем от него, преди да е дошъл в съзнание. Ако ни види тук, ще се разприказва, а каже ли нещо, загубени сме.

Джазер вдигна чука, но Бауа се нахвърли отгоре му и с един удар го простря на земята.

— Само косъм да падне от главата на това момче, ще те смачкам — измърмори той.

Присъедини се и Малинхера.

Когато отново настана тишина след срутването, разпръснати в мрака, петимата мъже преживяха няколко минути в страхотно напрежение. Тъй като шумът не се повтори и не се забелязваше никаква светлина, Малинхера и Бауа се заеха да претърсят гробницата. Ръцете на роба напипаха тялото на припадналото момче. Малинхера запали отново лампата и петимата мъже познаха Селанке.

— Какво смятате да правите? — процеди Джазер, надигайки се.

— Хлапакът идва на себе си.

Действително Селанке постепенно се съвземаше. Най-напред той видя малката лампа, която Шемзу държеше в ръка. След тъмнотата на неговата нощ тя му изглеждаше като някакво слънце. Заслепен, той затвори очи, стараейки се да си припомни всичко, което се беше случило: птицата… Сузу… дупката… падането.

— Какво правиш тук? Шпионираше ли, а? Говори! Ще говориш ли? — извика Джазер, като раздруса момчето.

Наложи се Бауа да заплаши с юмрук златаря.

— Успокойте се и двамата — намеси се Малинхера. — Дошли сме да вършим работа, а не да се бием. Селанке ще ни обясни какво се е случило и защо е тук. Нека му дадем време да събере мислите си.

Бауа се наведе над момчето, повдигна го внимателно и го пренесе в средата на помещението.

Тогава Селанке разказа накратко пред зяпналите го петима мъже какво се беше случило същата сутрин в училището. Той им обясни защо не бе посмял да се върне в Тикина и защо бе решил да пренощува в планината заедно с лисичето. После разказа с няколко думи за боя с птицата и се оплака, че Сузу бе изчезнал.

— Аз го бях намерил — поясни той, — но лисичето беше така изплашено от бухала, че дори не ме позна. Когато посегнах да го хвана, то се опита да ме ухапе и накрая успя да избяга. Затичах след него. Като се гонехме, стигнахме в подножието на един сипей. Сузу тогава се вмъкна в някаква дупка между две огромни скали. Отворът беше достатъчно голям, за да мога да вляза. Тръгнах след Сузу и се намерих в някаква галерия.

— Отдушникът! — извика победоносно Малинхера. — Сигурен бях, че не е затворен. Продължавай, момче, продължавал.

— После ме обзе страх — продължи Селанке — и поисках да се върна обратно. Но под краката ми камъните се затъркаляха. Опитах се да тичам. Паднах и започнах да се свличам все по-бързо. Склонът беше стръмен. Напразно опитвах да се задържа. Едва можах да забележа в дъното на галерията някаква светлина. Чух и гласове. Един камък ме удари по челото и повече нищо не помня.

Селанке погледна петимата мъже. После забеляза украшенията, меховете и частите от мебели, унищожени от длетото на Джазер.

— Ами вие какво правите тук? — промълви той. — Откъде сте влезли? Какво става със Сузу? Не сте ли го виждали?

С едно движение Малинхера прекъсна момчето.

— Не задавай никакви въпроси — каза сухо той. — В противен случай рискуваш никога да не излезеш оттук.

Изненадан от тази закана, Селанке погледна покровителя си. В очите на момчето се четеше и недоумение, и страх, и тъга.

После то погледна Бауа, ала робът поклати глава, като с това искаше да каже, че от устата му нямаше да излезе нито дума.

— Момчето не е глупак — извика изведнъж Джазер. — То отдавна разбра всичко и утре цялото село ще знае, че сме обирали гробница[1].

„Обирали са гробница…“ — тези думи като гръм поразиха Селанке. Отведнъж всичко стана ясно: златото, накитите, мебелите, внезапното благополучие на Малинхера, неговото постоянно безпокойство, честите посещения на Джазер, свободното държане на Бауа с господаря, който всъщност му е бил съучастник. Значи, такава е била работата. Малинхера, Бауа, Шемзу! Крадци! Обирачи на гробници. Осквернители на мумии. Толкова беше трудно на Селанке да си представи, че всичко това беше вярно! За момент го озари надежда, че сънува някакъв кошмар. Малинхера веднага разбра, че момчето го бе оценило и че оценката му беше категорична.

— Сега ти знаеш колкото нас — измърмори той. — Ако не си държиш езика, ще предоставя на Джазер грижата да ти го отреже. Засега толкова. Последвайте ме да излезем оттук!

Малинхера се натовари с торбите с накити, а Бауа взе напълнените от него мехове с парфюми. Шемзу понесе инструментите, лампата и едно дълго въже, което бяха донесли със себе си. Джазер и Кю си разпределиха златните и сребърни плочици.

Селанке се опита да стане, но главата му беше така силно замаяна, че се наложи отново да седне.

— Ако не можеш да вървиш — процеди през зъби Джазер, — ще те оставим тук и никой няма да те потърси.

Без да каже нито дума, Бауа прехвърли един от меховете на Шемзу и с освободената си ръка помогна на момчето да стане.

— Сузу! Сузу! — извика изведнъж Селанке. В същия миг от тъмнината изскочи някакво клъбце с жълта козина и се сгуши в краката на момчето.

Споделяйки радостта на Селанке, Бауа се засмя, като разкри широко големите си зъби.

Малинхера го потупа по рамото.

— Да вървим — каза той, — хайде. Скоро ще се съмне.

[1] По това време започнали обирите на гробници. Те толкова много зачестили, че се наложило фараоните от следващите династии да преместят мумиите на предшествениците си в охранявани скривалища. Едно такова скривалище било открито в 1886 година. Там са намерени мумиите на тридесет фараона, между които на Аменофис I, на Тутмос II и III, на Сети I и на Рамзес I, II и III. ↑

Глава седемнадесета
Сбогуването на Селанке

— Селанке! Събуди се! Селанке!

Бауа се бе навел над момчето и го разтърсваше. От страх Сузу избяга на другия край на терасата.

— Какво! Какво става? — запита стреснато детето, отваряйки очи.

— Ставай бързо! Трябва да заминеш!

— Да замина ли? Къде? Защо? Сега ли?

Робът кимна. Лицето му беше сериозно.

— Да — потвърди той. — Трябва да заминеш веднага, завинаги, където искаш. Джазер има намерение да те премахне. Страхува се да не разправяш какво си видял онази нощ в гробницата и да не ни арестуват заради дърдоренията ти. Ей сега ги сварих, че спореха с Малинхера. Говореха за теб. Малинхера се мъчеше да го разубеди да предприема каквото и да било, но на няколко пъти Джазер му се изсмиваше в лицето. Почти съм сигурен, че този злочест златар ще се опита да изпълни плана си, преди още слънцето да е изгряло. Страхът не му дава мира, а когато човек се страхува, е способен на всичко.

Селанке скочи на крака и сложи ръцете си на рамената на едрия негър.

— Да ме премахне? Какво искаш да кажеш? Все пак нали няма да ме убие!

— Напротив — отвърна Бауа. — Повтарям ти, че го е страх. Трябва да напуснеш Тикина още тази нощ. Малинхера ще разбере, а пък ако не разбере, аз ще съумея да му обясня.

Като говореше. Бауа стиска огромните си юмруци.

Селанке повика Сузу. Лисичето доближи боязливо, душейки краката на Бауа.

— Страхува се от теб. И то като мен, никога не е обичало много тоягата ти.

Робът бурно се изсмя и показа на лисичето, че ръцете му бяха празни.

— Тоягата съм я оставил в обора, животинче — каза той, — и никога вече няма да я видиш.

Селанке наведе глава. Тъга изпълваше сърцето му. С босия си крак той повали Сузу и прокара пръстите си по коремчето на мъничкото лисиче.

— Бауа — промълви той, — мисля, че ще ми бъде мъчно за теб.

Последва мъчително мълчание.

— Можеш ли да ми направиш една услуга?

— Каквото пожелаеш.

— Иди тогава да събудиш Хорая. Не искам да замина, без да я видя.

— Разбирам — отвърна робът. — Не мърдай оттук. Ще съумея да я изпратя.

Бауа се оттегли. Като стигна до стълбата. Селанке го извика.

— Няма ли да ме целунеш?

Без да изчака отговор, Селанке целуна едрия негър по двете бузи.

— Никога няма да забравя окова, което направи за мен — прибави той. — Никога! Каквото и да стане.

Бауа поиска да отговори, но гласът му бе пресипнал. Изкашля се. Задавен от вълнение, той се завъртя на пети и изтича до стълбата.

Щом стъпи на терасата. Хорая избухна в ридания. Селанке поиска да се доближи до нея и да я утеши, но девойчето рязко се отдръпна. От срам закри лицето си с ръце.

— Бауа ми обясни всичко — каза тя с нежен глас, сподавян от сълзи. — Не искам да заминеш. Баща ми има много връзки. Той ще измоли да ти простят. Инспекторът не е чак толкова лош и щом види Сузу, ще се разнежи.

Като разбра, че говорят за него, лисичето се изправи на задните си лапи. То направи дори няколко танцови стъпки, размърда уши и зачака похвала. Никой обаче не му обърна внимание. Изпълненият от него номер не бе възнаграден нито с милувка, нито с някое лакомство. Скоро лисичето прекъсна играта и огорчено се сви на кълбо в краката на господаря си.

Селанке не знаеше какво да каже и какво да направи. За момент дори съжали, че е повикал Хорая. Без нея нещата щяха да се наредят много по-лесно.

„Разбира се, тя не е в течение — помисли той — и си представлява, че бягам от къщи, защото се страхувам да не дойдат помощниците на инспектора, за да изпълня наказанието, от което миналата сутрин се изплъзнах. Така е по-добре. Хорая не бива да се замесва в тази история. Надявам се, че никога няма да узнае какво е правил баща й предишната нощ.“

— Ще идваш ли да ме виждаш често? — измънка девойчето, като разбра, че всеки опит да задържи момчето е напразен.

После изведнъж поривисто извика:

— Не искам да те изоставя. Вземи и мен?

Хорая сграбчи ръката на Селанке. Момчето за момент се поколеба. То направи няколко крачки назад.

— Да те взема ли? — каза той. — Знаеш много добре, че е невъзможно. Не ми е известно нито къде отивам, нито какво ще ям, нито къде ще спя. Обещавам ти обаче един ден да се върна за теб.

— Вярвам ти — отвърна Хорая с необичайно спокоен и сериозен глас.

Тя вече не плачеше. Изведнъж сякаш нещо се бе преобразило в нея. Селанке се смая от новото изражение, което изведнъж бе придобило лицето й. Той не можеше да определи какво точно се беше случило, но знаеше, че девойчето не е вече същото и че техните отношения се бяха променили. Момчето почувствува едновременно и радост и скръб. Усещаше, че всеки момент ще се разплаче. Сълзите пареха на очите му.

Той побърза да прекрати тази сцена, взе тръстиковата си флейта и извика Сузу. Лисичето скочи върху рамото му.

— Хайде, да вървим — каза той.

Хорая ги изпрати до стълбата.

— Почакай малко — извика умолително тя, когато момчето бе вдигнало десния си крак във въздуха, за да прекрачи парапета.

Тя бръкна в пазвата си и извади оттам амулета, подарен и от Малинхера.

При вида на украшението момчето подскочи.

Представляваше окото на бога Сокол, изработено от изумруд с големина на бадем. Той блестеше в нощта със странен блясък. Окото беше заобиколено от сребърен клепач, инкрустиран с кризолити. Клепачът и окото бяха монтирани във фино изработена златна рамка, дебела колкото палец.

„Единствено фараонът е могъл да притежава такава прелест — помисли Селанке. — Но как ли е приела Хорая от баща си подаръка, без да се усъмни, че го е откраднал?“

— Фараон Аменофис III го е дал на баща ми като възнаграждение за неговия труд — обясни Хорая. — Окото на Уджа! Погледни само как блести. Според орисниците украшение с окото на небесния Сокол закриля онзи, които го носи. Вземи го със себе си и то ще те пази. Ще те пази, защото аз съм го носила, а ти го давам, защото те обичам.

Селанке пое подаръка с треперещи ръце. Дълго се гледаха двете деца, без да промълвят нито дума. Терасата се обля със синкава светлина. Над главите им луната бе вече погълнала звездите от небето.

— Побързай — извика Бауа от улицата.

Дебелият му глас прекъсна унеса на двамата.

„Всичко си казахме“ — помисли Селанке.

Той прекрачи парапета и се спусна долу.

Глава осемнадесета
Ну

Пазарят на Ну[1] беше в разгара си. Селанке спря пред една купчина курабии.

— Не ти ли се струва, че ухаят ужасно хубаво? — пошушна той на Сузу. — Бих изял цяла дузина!

Над улицата се носеше благоухаеща миризма на топло тесто и на мед, който сладкарите разстилаха по горещите курабийки с помощта на дървени лъжички.

По-нататък сергиите на месарите бяха навесени с големи късове месо. Пазеха ги деца. Почти всички бяха с бръснати глави, но с дълъг кичур къдрава коса, спуснат върху дясното слепоочие[2]. Въоръжени с малки тръстикови ветрила, децата се мъчеха да прогонят хилядите мухи, които неприятната миризма на кръв привличаше и които непрекъснато се лепяха по новоотрязаните късове месо.

От другата страна на улицата Селанке видя, подредени върху мрежи от прясно отрязани тръстики, чудесни кефали и грамадни сомове, гигантски хроми и една двойка батенсодаси[3].

В малки ликови кафези се боричкаха гълъби, гъски, жерави, свраки и какви ли не други птици. Те се кълвяха едни други и правеха безуспешни опити да счупят тънките решетки на затвора си.

Някоя пирамида от дини от време на време се събаряше. Едрите плодове се изтърколваха на земята, пръсваха се и често напръскваха тези, които не успяваха да се отдръпнат навреме.

Навсякъде бяха натрупани купчини фурми, грозде и смокини. Безочливи хлапета гребяха с шепи от тях и предизвикваха търговиите да ругаят.

Селанке беше гладен. Главата му се въртеше при вида на толкова много лакомства.

„Един само от тези плодове ще ми бъде достатъчен — помисли той. — От онзи ден нищо не съм ял, а и коремът на Сузу не е по-пълен от моя. Ако имах малко смелост, щях да дръпна ей онази чепка, която стърчи. Никой ле ни гледа.“

Момчето протегна ръка. В този момент Сузу заподскача върху рамото му и тихо изскимтя. Селанке веднага се отдръпна и даде вид, че гледа някаква дебела жена, която хвалеше стоката си и се мъчеше да убеди един клиент. После погледна с укор Сузу.

— Какво те прихваща? — изруга той. — И то тъкмо когато щях да грабна нещо, което щеше да успокои бедните ни стомаси.

Той се замисли.

„Всъщност все едно е да откраднеш чепка грозде на пазари или украшение от някоя гробница.“

Той постави ръка на колана си и опипа чудесния амулет, скрит до тялото му.

— Имаш право, Сузу — каза най-после. — Не сме крадци. Хайде, ела, ще работим и ще спечелим пари за ядене!

Селанке изкачи уличката, като с мъка си пробиваше път сред тълпата. Мъжете носеха обикновени набедреници било богато надиплени, било по-дълги или по-къси — според възможностите си и според занаята. Набедрениците им бяха бели. Жените също носеха бели рокли, които им стигаха до глезените. Повечето бяха плисирани и почти всички подчертаваха шията и силуета на тялото. Ръкавите се носеха широки и пуснати. Някои от роклите бяха пристегнати с голяма ленена панделка, образуваща отпред нещо като триъгълна престилка. След като минеха известна възраст, децата носеха широки колани, обшити с разноцветни перли, които придържаха на кръста им парчета груб плат, наподобяващи панталони.

Селанке стигна до най-оживената част на пазара. Музиканти, разказвачи и фокусници показваха тук своя талант и своята ловкост. Около тях зяпльовците бяха образували кръг и им заплащаха с по някой плод, с хляб или с кана бира.

Сред тълпата сновяха меджаите, въоръжени с дълги камшици, с които от време на време плющяха. Това съвсем не пречеше обаче на момичетата и на момчетата да се трупат около разказвачите и с викове и подсвирквания да искат от тях нови и нови повествования. Артистите невинаги се съгласяваха веднага и използваха случая да събират възнагражденията предварително.

— Още, дай още — викаше един от тях, — и ще чуеш как великият Яхмос пленил коня на царя на хиксосите[4], завързал го за своята колесница и се върнал в страната си, за да освободи своя любим народ.

Казвайки тези думи, разказвачът тикна голямата кошница пред едни от слушателите, който му бе направил впечатление с външния си вид и с вниманието, което проявяваше към разказа му.

Приседнал до един ъгъл в сянката на някаква бяла стена, пееше слепец. Той си акомпанираше на седемструнна арфа. Кордите й бяха опънати върху триъгълно рамо, долният край, на което завършваше с кутия за резонанс от дървени летви, слепени със смола. Селанке приближи. Момчето не можеше да разбере какво трагично имаше в думите на недъгавия човек, но те събуждаха в него дълбока скръб.

Много поколения са минали във вечността,

но никой още не се е завърнал оттам,

да ни обади какво е,

да ни каже какво им е нужно.

сърцата ни да утеши,

дордето и ние не идем в местата.

където те са отишли.

Затова утеши сърцето си,

и нека то да забрави,

че и ти ще бъдеш погребан.

Следвай желанието на сърцето си,

дордето си жив.

Миросвай главата си

и се обличай с най-хубав лен.

Мажи се с най-чудните благовония

от жертвеника на боговете.

Умножавай своето богатство.

Пази младо сърцето си, задоволявай свийте желания

и си угаждай.

Прави на земята това, което сърцето ти иска,

дорде не дойде ден и теб да оплачат…[5]

Разчувствуван, Селанке се отдалечи тихо от музиканта, сякаш се боеше да не прекъсне неговия унес.

— Сега е наш ред — пошушна той на ухото на Сузу. — Постарай се да се държиш по-добре от вчера, тъй като само ти си виновен, мързеливецо, че вчера нямахме какво да ядем.

Момчето направи още няколко крачки и застана на слънце, на едно все още празно място.

Той извади най-голямата си флейта, подсвирна два пъти и извика:

— Елате тук, елате тук! Елате да видите нещо, което никога не сте виждали и никога няма да видите. Лисиче, малко лисиче — и той вдигна Сузу над главата си, — което за вас ще танцува, ще скача и ще се премята хиляди пъти. По-умно от слуги[6], по-гъвкаво от маймуна, по-нежно от гълъб, по-гальовно от коте… Елате тук! Елате да видите чудото на чудесата.

Започнаха да се събират зяпачи. Селанке непрекъснато им дърдореше, а Сузу, разбирайки, че той бе център на вниманието на всички, се кланяше, клатеше опашка, мърдаше уши, оставяше се да го ласкаят.

Когато момчето прецени, че има достатъчно публика, той постави Сузу на земята.

Тогава лисичето се изправи на задни лапи и започна да се върти в такт с инструмента на Селанке.

Момчето също изявяваше своето майсторство. То бе направило и втора флейта, а на левия си крак бе прикачило един систър. С тях можеше сам да вдига шум колкото цял оркестър.

Селанке изведнъж спря свиренето и вдигна ръка нагоре.

— Хайде скачай, Сузу! Скачай! — извика той. — На два крака. Само на два крака.

Лисичето внимателно изчисли скока, обиколи много пъти около момчето, отпусна се на четири крака, затича се, но в последния момент, както беше поискал господарят му, се изправи отново на задните си крака и скочи, изтръгвайки от тълпата възгласи на изненада и възхищение.

— А сега нещо по-трудно! Двоен опасен скок! — оповести момчето, като доближи лисичето и описа с ръка два кръга във въздуха, за да може животното добре да разбере каква фигура господарят му желае да изпълни.

Зяпачите притаиха дъх.

Сузу отново се затича, преобърна се и падна на лапите си, леко замаян.

После повтори номера веднъж, два, три пъти. Тълпата викаше и размахваше ръце окуражително.

Едно момченце, подтиквано от майка си, плахо приближи. Ръката му стискаше една от славните курабии, които така хубаво ухаеха.

Сузу веднага разбра какво се искаше от него. Спря да се върти и много внимателно доближи, за да не изплаши детето.

Леко треперещо, момченцето му подаде лакомството. Сузу се вдигна на задни лапи, хвана нежно сладкиша със зъби, поблагодари с уши и с глава и се върна в краката на Селанке.

Момчето пое курабийката, раздели я, взе едната половина за себе си и подаде другата на лисичето.

Всичко това предизвика бурни смехове. Отвсякъде се протегнаха ръце, предлагащи смокини, хляб, грозде, лук, разни сладкиши.[7]

Селанке бе във възторг.

— Какъв успех! — прошепна той на Сузу. — Какъв успех!

И усмихвайки се с белите си зъби, той обиколи зрителите, за да събере продуктите, които с такава радост им предлагаха. В краката му подскачаше Сузу. Той благодареше, като изпълняваше своите пируети. Никога Селанке не се беше чувствувал толкова щастлив.

[1] Част от град Тива, построена на десния бряг на Нил. В древността тя е била най-гъсто населеният център. ↑

[2] Такава е била обичайната прическа на децата. Тя била толкова разпространена, че думата „дете“ се пишела с йероглиф, изобразяващ кичур коса. ↑

[3] Имена на риби, живели по онова време в Нил. ↑

[4] Азиатски нашественици, господствуващи в Египет от началото на XVIII до края на XVI век преди н.е. Познати са също под името „царе пастири“. ↑

[5] Превод на част от една много хубава египетска поема, стигнала до нас, позната под името „Песен на арфата“ или „Песен от дома на покойния цар Антеф, начертана пред певец с арфа“ (Виж стихосбирката „Древноегипетска поезия“. Народна култура. София, 1969, с. 68–69). ↑

[6] Вид хрътка. ↑

[7] По онова време още не е имало пари. Търговията е възникнала на базата на размяна на хранителни продукти. Различните услуги също се заплащали в натура. ↑

Глава деветнадесета
Усмивката

Островът се намираше в средата на реката, в долния край на Тива. Не беше собственост на никого. Селанке го бе открил случайно и бе решил да се настани там. На острова той бе построил дори малка колиба от кафяв кирпич с греди от преплетени папирусови стебла. Колибата бе покрил с листа. Отвън тя приличаше на яйце. Беше здрава, но толкова малка, че в нея момчето можеше да спи само свито на кълбо. Затова най-често то нощуваше навън.

Бяха вече изминали четири месеца, откакто, предупреден от Бауа, Селанке бе избягал от родното си село и бе получил от Хорая амулета, който трябваше да го закриля. В първите дни момчето се радваше, че няма вече да ходи на училище и че отново е възвърнало някогашната си свобода. После възникнаха трудности и без да си дава сметка, Селанке започна да тъгува за терасата на Малинхера, за кравата на Дешуба, за солата на Бауа, за ревността на Шемзу и за нежната компания на Хорая. Така много скоро той разбра, че всяка свобода винаги се придружава с известна самота.

През седмицата той ходеше често в града със Сузу. Стараеха се да печелят своя хляб. Селанке обаче никога не се отдалечаваше много от острова и се връщаше при първа възможност. Момчето се чувствуваше като у дома си на малкия къс земя, ежегодно заливан от водата при прилива. Излегнат под големите сенки, той често с часове мечтаеше за бъдещето. Мислеше си какво щеше да прави, когато порасне и стане достатъчно голям и силен, за да постъпи във флота на фараона. И действително нищо не му се виждаше по-красиво от грамадните кораби. Когато някой от тях минеше край острова с издути от вятъра трапецовидни платна, сърцето на момчето затуптяваше в такт с вълнореза, а наоколо всичко сякаш запяваше.

Селанке бе легнал по гръб и дъвчеше някаква трева. Малки облачета, подобни на риби, плуваха бавно по небесната шир. За момент дори Селанке си представи, че небето е просто езеро и че земята се отразява в него.

„Ако това е така — помисли той, — то аз не съществувам. Горе в небето, съществува някое друго момче, което прилича на мен. Аз повтарям всеки негов жест и израз. Моето лице е само отразеният образ от неговото лице.“

Четири години преди това, край един басейн в градините на Лъчезарния град, фараонът си бе задавал същите въпроси.

Сузу се прозина, облиза козината си, сви се на кълбо и пак заспа.

Наоколо въздухът жужеше. Слънчевите лъчи се пръскаха върху водната повърхност, сеейки хиляди звезди. Горе, по небето, като някакви черни чертички кръжаха лястовици. Те ловяха мухички и изпълваха въздуха със своите чуруликания. Зад един гъсталак запя авлига.

Селанке безспир поглъщаше звуците и багрите. Животът се разкривите пред очите му с цялата си прелест. Момчето чувствуваше как сърцето му се възвисява и трепка като птичка, преди да изхвърчи, как тялото му — подобно на кораб пред дълго пътуване — опъва въжета на котвите, държащи го завинаги в плен на земята.

Изведнъж Селанке прекъсна мечтите си.

Той забеляза някакво момче почти на неговата възраст, изправено в една малка папирусова ладия. Момчето беше красиво. Само караше ладията. Около врата си имаше грамадна златна огърлица, а на главата — късата му коса покриваше ушите. Неговото голо тяло имаше цвят на пролетен мед. Кръстът му бе пристегнат с обикновен бял ленен набедреник. Момчето стоеше право, с вдигната дясна ръка — лявата бе прилепило към тялото. То почти не се движеше, приличаше на статуя.

Носена от течението, ладията постепенно се приближи до острова. Скоро Селанке можеше вече да различи всяка черта на момчето. Носът му бе прав, устата — много голяма, устните — дебели, брадата — волева, а очите — нарисувани със зелено багрило[1], изглеждаха извънредно удължени.

Без никакъв повод за миг Селанке пожела да извика непознатия. Той дори се изправи и сви пръсти като фуния. В последния момент обаче не се реши да извика. Гласът му се спря в гърлото и не стигна до устните.

Лодката бе започнала да се отдалечава. Селанке виждаше сега само профила на момчето. Слънчевата светлина го ограждаше с прекрасен ореол. Бедният ученик от Тикина за момент си представи, че пред него е самият бог Кор, който според легендата ден и нощ, броди по Нил, търсейки загубеното си сияние.

„Той прави толкова малко движения — помисли Селанке, — че сякаш водата го носи, тъй както Шу носи облаците по небето…“

Точно в този момент, опровергавайки мисълта на Селанке, статуята се раздвижи. Тялото му се преви. Бавно момчето наведе дясната си ръка до левия крак. Когато се изправи, то държеше в ръка един бумеранг — извит дървен къс, дълъг около един лакът, с неравно удебелени краища. Почти в същия миг от един папирусов гъсталак изскочи синя патица и хвръкна към слънцето.

Тогава ръката на ловеца заработи със страхотна бързина. Изведнъж тя се изви в особено положение, образувайки ъгъл от около тридесет градуса, отворен отгоре и отзад. В същия миг момчето разтвори китката си и бумерангът изхвърча със свистене. Изплашена от шума, птицата забеляза опасността и свивайки криле, падна като камък на около дванадесет метра от лодката. Тогава бумерангът послушно се насочи обратно към ловеца.

Момчето пак вдигна ръка, за да го хване. При това движение то обърна глава и забеляза Селанке, изправен със Сузу на рамото си. За по-малко от част от секундата погледите на двете момчета се срещнаха. Младият ловец бе изненадан. Този миг на невнимание бе фатален за него. Той забрави бумеранга, който със сила го удари по лицето.

Момчето полетя към реката надолу с главата. При падането златният пекторал проблесна на слънцето като светкавица, а папирусовата ладия, освободена изведнъж от тежестта на момчето, се обърна и затанцува като тапа.

При вида на всичко това Селанке нито за миг не се поколеба и смело се хвърли във водата. С няколко движения стигна до ладията, пое дълбоко въздух и се спусна под водата.

Щом слънцето изчезна от очите на момчето, светът му се стори изцяло променен. Отведнъж шумовете заглъхнаха, цветовете се загубиха. Селанке трябваше да почака известно време, очите му да свикнат със зелено синкавата тъмнина, царуваща в глъбините на реката. Тогава той забеляза момчето, което преди малко бе наблюдавал.

Косите около лицето му леко се поклащаха и покриваха челото, а големият златен пекторал образуваше около врата му нещо като приказна перка. В този си вид непознатият младеж приличаше на някоя от онези легендарни риби, които според рибарите от край време живееха в глъбините на Нил.

Селанке бързо изплува до момчето и го сграбчи за рамената. В същия миг почувствува липса на въздух. Той пусна тялото на младежа.

Щом изплува на повърхността, Селанке забеляза, че десетина лодки плуваха към него с пълна скорост. После той отново се спусна под вода.

Този път веднага успя да определи къде се намираше непознатият, слезе надолу, заобиколи го и застана точно под него. После бавно заплува към повърхността. Телата на двамата юноши бяха прилепени — гърди към гръб. Селанке използува това положение и прекара лявата си ръка под брадата на удавника. Със силен тласък на краката си той опита да достигне повърхността. Един път. Втори път. Напразно. Обзе го страх. Отново почувствува, че се задушава. Ушите му започнаха да шумят, силите му бързо се изчерпваха. Наред с това тялото на момчето стана по-тежко. Тогава Селанке помисли за Сузу, когото бе оставил сам на брега.

„Какво ще прави без мен?“

Той напрегна сетни сили и опита още веднъж. Измина няколко сантиметра, после метър, два, три… Изведнъж слънчевата светлина отново блесна пред очите му.

Най-напред Селанке видя Сузу. Като разбра, че господарят му е в опасност, лисичето се хвърли във водата и заплува към него, отчаяно размахвайки лапички.

В следващия момент Селанке видя пак лодките. От тях се чуваха викове, заповеди и ридания.

Най-после Селанке погледна в ръцете си лицето на човека, когото беше спасил. Това лице със затворени очи сякаш му се усмихваше. Едва тогава, благодарение на усмивката, Селанке позна фараона.

От близо шест месеца Селанке живееше като в сън. Той бе спасил фараона от сигурна смърт, а на връщане царят му засвидетелствува своето приятелство. Тутанхамон се възхищаваше от безкористността, с която младежът от Тикина приемаше неговата благосклонност. А тя можеше да му донесе много материални облаги и привилегии… В компанията на Селанке фараонът се отпущаше, възвръщаше си удоволствията, които му предлагаше неговата възраст, и дори забравяше понякога, че е абсолютен господар на голяма страна. Двете момчета заедно играеха, ловяха риба, къпеха се, ходеха на лов. Когато Тутанхамон захвърляше скиптрите и короните си и тръгваше сам със Селанке на лов за газели в пустинята, човек можеше да ги вземе за братя, които се возят един до друг в една колесница, дишат един и същ прах, радват се на една и съща бързина, брулени от един и същ вятър.

От злополуката на лявата буза на Тутанхамон бе останал дълбок белег. В продължение на повече от месец той трудно можеше да говори и да се храни.[2]

Сузу също свързваше двете момчета. Тутанхамон помнеше какво се беше случило в деня на коронясването, при излизането му от големия храм в Карнак. И понеже стократно бе възнаграден за проявеното тогава милосърдие към Селанке, той смяташе, че тяхната среща е била благословена от боговете.

Селанке се ласкаеше от тези думи и почти всеки ден ходеше в двореца. За него нямаше ни уречен час, ни стража, ни протокол. В началото на тяхното приятелство съвсем естествено Тутанхамон пожела Селанке да се настани в Малгата. Момчето поблагодари за това, но предпочете да остане в колибата на своя остров. Тогава Тутанхамон се опита да узнае какво бе накарало приятеля му да избяга от Тикина. Без да спомене една дума за грабежа в гробницата, той с най-големи подробности предаде историята с кошчето. Разказа и за наказанието, от което бе избягал.

— Предпочитам острова си — каза той в заключение. — Там няма нито учител, нито мравки, нито инспектор, нито тояги.

Тутанхамон много се смя при разказа на момчето и му предложи една сделка.

— Ако се върнеш в училище — каза той, — ще получиш от мен завинаги любимия ти остров.

— В училище ли! — извика ужасен Селанке.

— Да, в училище. Само че в училището Кеп.

— С принцовете?

— Да, с принцовете — потвърди Тутанхамон, — защото макар че не си принц по рождение и по име, ти си безстрашен и носиш голямо сърце. Още повече самият факт, че ти си мой приятел, те издига много повече от тях. Нужно е да се учиш. Аз също много съм се мъчил, пък и досега се мъча да напълня главата си със знания. Обещай само, че ще работиш и аз ще те уверя, че косъм няма да падне от главата ти.

Селанке обеща и от този ден разпредели времето си само за фараона, за училището Кеп, за Сузу и за острова. Никога, абсолютно никога дотогава той не беше се чувствувал толкова щастлив.

В двореца само двама души гледаха на него с лошо око. Единият беше царският регент — Божественият баща Ейе. Той винаги минаваше край Селанке, преструвайки се, че не го забелязва и никога не го заговаряше. Вторият беше естествено синът на генерал Хоремхеб. Той наистина не гледаше на Селанке с добро око поради сърдечната дружба на момчето с фараона. Напразно Тутанхамон го убеждаваше, че приятелството му със Селанке с нищо нямаше да промени техните отношения. Анахис беше на шестнадесет години и проявяваше пече амбициите си към политическия живот. Той се бе заклел да разруши връзката между двете момчета.

Селанке знаеше, че той отдавна търси начин да го отдели от фараона. Понякога си спомняше за онова, което бе видял в изоставената гробница. Мъчителната тайна и постоянната заплаха помрачаваха неговото щастие. Те го потискаха все повече с всяка измината нощ.

[1] Египтяните имали обичай да рисуват клепачите на очите си със зелена пудра (пудра от малахит). ↑

[2] Известно е, че Тутанхамон е чупил челюстта си. ↑

Глава двадесета
След сто години. След хиляда години, може би…

Пълномощникът на царя в Нубия — Хуу — скоро щеше да се завърне в Египет. По този случай фараонът беше заповядал от всички храмове на царството да се отправят благодарствени молитви към боговете.

Като чук върху наковалня обедното слънце стоварваше върху кейовете мощните си лъчи. Ликуващата тълпа от сутринта се трупаше на брега край грамадните трапези, подредени от слугите на Тутанхамон. Според обичая на този ден, обявен от владетеля за „ден на всички дни“, т.е. ден на трона, царят гощаваше своя народ. Лееше се бира. За да заситят четиристотинте хиляди души, живеещи в Тива и в околностите на града, бяха пожертвували сто и петдесет хиляди птици, заклали бяха седем хиляди вола. Наоколо бяха струпали тонове хляб, камари сладкиши и плодове.

Живот! Сила! Здраве! Син на Ра! Господар на светлините! Усмивка на боговете! Утринна роса! Сянка от своя народ!… — какви ли не възхвали се сипеха по адрес на младия цар. Развързани от алкохола, езиците работеха като луди. Чуваха се бурни смехове. Много хора бяха вече паднали случайно в реката. Децата с пълни стомаси, с прями очи и натежали глави заспиваха навсякъде и се оставяха понякога да бъдат буквално стъпквани от тълпата, без да се събудят. Разговорите се водеха все около флота на царския пълномощник. Някои твърдяха, че наброявал над сто кораба, други — над двеста. Говореше се още, разбира се, под влияние на всеобщата възбуда, че кейовете на Тива няма да бъдат достатъчни на флота да акостира и да разтовари баснословното съкровище, донесено от далечния Юг.

Отдавна над двадесет и шестте стъпала, водещи от реката към кея, бе издигнат грамаден навес върху четири колони с капители от лотосови цветове, украсени с гроздове. По тази стълба щеше да мине Хуу, като слезеше от кораба си, за да се простре в краката на фараона. Зад трона уредникът на церемонията бе поставил малки платнени кресла, които трябваше да се заемат по точно определен от протокола ред от висшите сановници на царството и от децата от училището Кеп — синове или близки роднини на владетели, съюзници и приятели на Египет. Първото кресло беше запазено за Анахис — сина на генерал Хоремхеб. Фараонът бе пожелал да бъде тъй, за да покаже на всички колко скъпо бе за него това момче. Някои дори не пропуснаха да отбележат, че необичайното благоволение бе направено в знак на уважение към бащата на този, който се ползуваше от него. Наистина генерал Хоремхеб бе задържан по държавни работи в Мемфис и не присъствуваше на церемонията.

Естествено беше креслото да се заеме от регента на царството. Когато обаче му съобщиха името на лицето, което фараонът бе пожелал да постави до себе си. Божественият баща Ейе се разболя от яд. Той изля гнева си върху слугите, като започна да ги ругае от сутринта.

„Хоремхеб сключи с мен много хитра сделка — мислеше си той. — Помогна ми наистина да стана регент, тъй както бяхме уговорили, но всъщност на практика нямам никакво влияние. Регент на Египет! — каза гневно той. — Регент на Египет! Какъв фарс! Вярно е, че Тутанхамон ме ласкае и ме обсипва с подаръци, но щом се опитам да прокарам някои мои политически схващания, той веднага се измъква и ме пързаля през пръстите си като риба в ръцете на рибаря. Откакто това проклето момче зае престола, Хоремхеб навсякъде е пръв. Тутанхамон върши всичко на своя глава: вярва само на собствените си очи, слуша само собствените си уста и собствения си ум. Анахис е най-добрият му приятел. Те са почти връстници, а само това е достатъчно, за да дава при нужда предимство на генерала.“

Божественият баща отиде при прозореца и за момент погледна трупащата се по кейовете тълпа.

„Тези пък! — продължи мислите си той. — Умът им е колкото на четиригодишни деца. Знаят само да ядат, да се забавляват, да пият и да спят.“

Отвратен от миризмата на месо, заслепен от светлината, заглушен от виковете, Ейе се оттегли в дъното на стаята си и помисли какво поведение да възприеме. В един момент мислите му се върнаха към Ахетатон. Въздъхна. Колко много съжаляваше за щастливото време, когато беше любимец на еретика Ехнатон. Престолът беше тогава почти на една крачка от него. После помисли за Нефертити. От четири години насам царицата се беше уединила в своя палат в Лъчезарния град и никога не се появяваше пред хората.

„Излъгах се — призна си той. — С нея трябваше да се съюзя. Славният Атон щеше тогава да постави двойната корона над моето чело, а не на главата на това дете.“

Той плесна с ръце. Появи се един слуга.

— Иди да потърсиш Антеф — каза Ейе — и му кажи да дойде веднага.

Слугата се оттегли.

Божественият баща седна на малка четирикрака табуретка, украсена с озъбени лъвски глави. Скрита усмивка пропълзя по неговите устни.

„Засега главното е да отстраня Анахис от фараона — каза си той. — Струва ми се, че най-после открих лицето, което съвсем невинно ще ми послужи да осъществя този проект.“

Анахис приближи и непринудено сложи ръка на рамото на фараона.

— Разбирам нетърпението ти — каза момчето. — Днес е велик ден за теб.

— И за мен, и за Египет — отвърна високо фараонът. — Всичкото това злато — представяш ли си? С него ще построя храмове, ще издигна статуи. След десет години, след сто години, а може би и след хиляда години онзи, който легне в сенките им, ще чете моето име, гравирано върху камъка и произнасяйки го, ще ме възвърне към живота.

— Ти си едва петнадесетгодишен, и си дори по-млад от мен — отвърна Анахис, — а говориш за бъдещето тъй, сякаш скоро ще умираш. Животът е пред теб. Сигурен съм, че ще живееш дълго и че ще можеш да изпълниш великите си проекти, които ще те увековечат.

Тутанхамон погледна с благодарност Анахис.

— Единствен ти знаеш колко съм загрижен и колко много се страхувам да не умра, преди още истински да съм царувал. Но тук — и той показа с ръце гърдите си — имам някакво предчувствие. Сега да говорим за други неща. Тези приказки те отегчават, а освен това не искам да те натъжавам. Селанке онзи ден ми разказа…

Само като чу това име, лицето на Анахис се изкриви.

— Какво ти е? — запита разтревожен фараонът, прекъсвайки изречението си.

Анахис не искаше да отговори.

Тутанхамон настоя.

— Името на това нищожество — призна най-после той, — произнесено от твоята уста, скверни приятелските чувства, които изпитвам към теб.

— Забранявам да говориш така за Селанке — отвърна сухо фараонът. — Това момче е мой приятел, какъвто си ми и ти. Сърцето ми е достатъчно голямо, за да мога да побера в него двама приятели. Не искам между вас да има конфликти.

Анахис бе готов да протестира, но в този момент един вестител влезе шумно в стаята на Тутанхамон и се хвърли в краката му.

— Господарю — каза той, — господарю, пристигат! Откакто свят светува, не са виждали такъв флот по водите на Нил. Начело е корабът на твоя пълномощник. Двадесет и пет чифта яки гребла го карат насам. Ей сега преминаха под Синята планина. След по-малко от час ще бъдат тук.

Глава двадесет и първа
Завръщане от Нубия

Фараонът се появи сред бурните възгласи на тълпата и зае мястото си върху трона. Той беше облечен с дълга, бяла прозрачна дреха, широко заметната отпред така, че се виждаха долната част на гърдите му и набедреникът. Краката му бяха обути в папирусови сандали, темето му бе покрито със специална шапка. На гърдите си носеше златен пекторал, инкрустиран с червени и черни камъни.

По подставката на трона бяха изобразени птици с човешки ръце, а върху горната му част — свещени кобри, носещи на главите си слънчевия диск.

Тутанхамон стисна двойния скиптър и кръстоса ръце на гърдите си.

Селанке пристигна със закъснение. Преди по-малко от час при него бе дошъл Антеф и го бе поканил да отиде при Божествения баща Ейе. Макар и изненадано, момчето се бе отзовало на поканата.

Ейе прие Селанке много любезно и му обясни, че поради лични причини бе възпрепятствуван да присъствува на церемонията. Тъй като знаеше за близките отношения на момчето с фараона, той го упълномощаваше да заеме креслото до царя, което по право се полагаше на него, в качеството на регент.

— Господарю — отвърна смутено момчето, — никога не бих се осмелил. Много други деца от Кеп са по-достойни от мен. Самият Анахис…

Божественият баща го прекъсна с усмивка.

— Никой не е по-достоен от теб — отговори той, — тъй като никой друг не е спасявал живота на фараона. А сега иди да се облечеш.

Ейе плесна с ръце. Веднага се появи един слуга.

— Занимай се с това момче — заповяда Божественият баща — и му донеси накити и дрехи, каквито то няма.

Селанке поблагодари и целуна многократно пода, преди да се оттегли със слугата. Любезността на регента го бе изненадала, но не бе възбудила в него никакви подозрения.

Момчето се изкъпа, масажира, парфюмира, облече се и гримира лицето си. Накрая позволи да му поставят дреха, подобна на дрехата на фараона. На краката му обуха дори папирусови сандали, а на главата му поставиха къса перука от вълна, която прихванаха със златна диадема, инкрустирана с ахат.

Тази безкрайна подготовка продължи повече от час. Разтревожен от мисълта, че е закъснял. Селанке чу вече няколко пътя сигнала на тръбите. Той успя да се присъедини към процесията едва когато бе стигнала до навеса, под който се намираше трюмът.

Царят бе вече заел мястото си. Селанке и Анахис заедно изкачиха няколкото стъпала и едновременно седнаха върху креслото, отдясно на царя.

В същия миг, от двете страни на стола, момчетата впериха поглед едно в друго.

„Той завижда — помисли Селанке — и смята, че самият Тутанхамон ми е казал да седна до него.“

Нито за миг дори не предположи, че фараонът бе вече предоставил това кресло на сина на генерал Хоремхеб.

— Махни се оттук, куче! — изръмжа Анахис, щом като Селанке седна. — Това място е мое. Махай се или ще повикам стражата да те изхвърли.

Тутанхамон бе наблюдавал сцената, без да трепне нито мускул на лицето му. С една дума, той накара момчетата да млъкнат.

— Не искам да се карате — каза той с глас, в който се долавяше и раздразнение, и мъка. — Наистина аз бях обещал мястото на Анахис от уважение към баща му, на когото съм много задължен. Според протокола обаче креслото се пада на Ейе, а той от своя страна го е обещал на Селанке. Нямате никакво основание да се биете. Забравете това недоразумение и седнете и двамата до мен. Тронът има две страни. Нека приятелите ми бъдат поставени на равна нога, както са в моето сърце.

— На равна нога ли? — извика Анахис. — О, царю! Искаш да ме приравниш с този червей, с този въшльо, който няма дори прилични дрехи, за да се представи пред теб, и който трябва да заеме облекло от гардероба на твоя регент…

— Стига! — прекъсна го фараонът. Гласът му бе станал особено твърд. — Ако този въшльо бе само пожелал, той щеше да има сега толкова много богатства, че ти щеше наистина да го уважаваш повече. Той обаче отказа да вземе от мен каквото и да било и именно тази безкористност ме привърза към него завинаги. Ако обиждаш момчето, ти засягаш и мен. Искаш ли да обиждаш своя цар, Анахис?

Лицето на сина на Хоремхеб бе побеляло, а устните му се бяха толкова изтънили, че приличаха на някаква чертичка в долния край на лицето. В замяна на тях пък очите му бяха станали необикновено големи. Изведнъж в тях пламна някакъв огън. Чувствуваше се, че момчето бе готово да скочи и че едва се владееше. После внезапно завистта надделя и гневът му се изля.

— Да обиждам моя цар! — повтори той глухо, едва доловимо. — Кой говори за обиди и кой говори за царя. Ако баща ми беше поискал, ти никога нямаше да бъдеш цар, а и сега, ако поиска…

Той нема̀ време да продължи. Фараонът вдигна дясната си ръка, въоръжена с едни от скиптрите, и я стовари силно върху лицето на Анахис. Всички царедворци наоколо се втурнаха към трона, но само с един поглед фараонът ги спря.

— Който помогне на това момче да стане — каза той, сочейки Анахис, — ще си спечели моята ненавист и моя гняв.

Всички отново седнаха. Само Селанке дръзна да доближи Анахис. Кръв се стичаше от слепоочието и от устните му. Гневът бе изчезнал от лицето му и сега то изразяваше недоумение, уплаха и болка.

Селанке искаше да му помогне да стане, но Анахис грубо го отблъсна. После той слезе надолу по стълбите и се отдалечи, без да се обърне.

Останал сам с фараона. Селанке искаше да му обясни какво всъщност се беше случило. От вълнение обаче той не можеше да намери подходящи думи. Тутанхамон го прекъсна и го оправда.

— Не ти се сърдя — каза той, — защото познавам как действува моят регент. Отдавна Ейе търси повод да ме отдели от Анахис, за да лиши Хоремхеб от облагите, които му носи моето старо приятелство със сина му. И ако той те е задържал повече от час под предлог да те приготви за празника, то е било само за да ти попречи да се срещнеш с мен, преди да е тръгнало шествието. И така, забрави всичко това! Ти не си виновен за нищо и с нищо не си се провинил. Ти си оставаш мой приятел. Дързостта на Анахис заслужено бе наказана. Иди сега и седни на обичайното ти място при децата от училището Кеп.

В този момент се чу тръбен призив, придружен от виковете на тълпата.

Многоочакваният флот най-после се появи.

Корабите така бяха препълнени със съкровища, че бордовете им почти опираха до повърхността на водата. Техните гребла се огъваха до счупване, когато при всяка заповед се потапяха в зелената вода на Нил. По върховете на мачтите плющяха толкова много знамена, че небето за момент изглеждаше покрито с хиляди птици. Едва ли някой бе виждал през живота си такава красота.

Фараонът очакваше този миг с изключително нетърпение. Благодарение на вестителите, изпращани всеки час от неговия пълномощник, той имаше възможност мислено да следи всеки етап от победоносното завръщане. Онова, което току-що се случи, обаче така силно нарани сърцето на фараона, че сега, след тази драма, видът на флота не можеше да събуди в него никакъв отзвук.

„Сбърках, като се увлякох — мислеше си той. — Анахис е злопаметен като баща си и никога няма да ми прости тази обида.“

И докато корабът на царския пълномощник в Нубия плуваше начело на флота и се готвеше да акостира под възторжените възгласи на тълпата, докато две хиляди роби чакаха да разтоварят около сто и двадесет тона злато и други скъпоценности, донесени от Хуу от далечния Юг, Тутанхамон почувствува как две едри сълзи изплуваха под клепачите му и се търколиха по бузите.

Ясната нощ превръщаше околния пейзаж в някакъв недействителен свят. Селанке седна край пътя и се загледа в босите си крака.

Момчето бе стигнало вече близо до колибата си, но мислите му бяха останали при фараона, под големия тържествен свод, пред който в продължение на четири часа принцовете от Нубия, придружили царския пълномощник до Тива, бяха дошли да коленичат пред Тутанхамон и да му връчат чудните си дарове. Хеканефер бе особено приветствуван. Синът на принц Аниба бе донесъл от своята страна едно необикновено растение, което след израстването си щеше да се превърне в дърво, наречено маслинено. Главата на Селанке бе още пълна с тези чудеса. Особено много го занимаваше обаче инцидентът с Анахис.

„Той сигурно ще опита да ми отмъсти“ — си каза той.

Момчето продължи пътя си и помисли за Сузу. Бедното лисиче бе стояло цял ден затворено в колибата и сигурно се беше отегчило. Всъщност Селанке се връщаше на своя остров само за да му прави компания и за да го отвърже. Ако не беше животинчето, той щеше да нощува в двореца, както му бе предложил фараонът.

В тръстиките крякаха жаби. Селанке обичаше тези равномерни и монотонни звуци, които месеци наред бяха съпътствували нощите му.

Ниско прелетя птица.

Островът бе отделен от брега само с тесен ръкав, който лесно се прегазваше. Момчето го премина, без дори да намокри своя набедреник. Точно тогава му се стори, че чува нещо като плач. Лисичето скимтеше. Той спря учуден.

„Какво става? Сузу никога не е викал така. Сякаш нещо го боли“ — помисли той.

С няколко скока Селанке се отзова пред вратата на своята колиба. След миг я отвори и се намери пред Анахис. Синът на Хоремхеб бе хванал Сузу за кожата на врата, а лисичето се бранеше гневно, като правеше напразни опити да ухапе ръката му.

Двете момчета бяха страшно изненадани. В миг те се погледнаха втренчено. Ужасно ядосан от факта, че Анахис е дръзнал да пипа лисичето, Селанке се наведе и взе един камък.

— Толкова по-зле! Ти си си виновен! — извика той.

Изплашен от заканата на своя неприятел, синът на генерал Хоремхеб направи опит да отстъпи. Кракът му се закачи в някакъв корен и той падна. Селанке се хвърли отгоре му, принуждавайки го да пусне Сузу. Лисичето използува този момент и избяга, а двете момчета се вкопчиха едно в друго.

Анахис беше по-голям, по-тежък и по-висок. Селанке обаче проявяваше голяма гъвкавост и успяваше на моменти, когато неприятелят му съвсем не очакваше, да се изплъзва от него и да променя положението в своя полза.

Двете момчета за миг останаха неподвижни, лице срещу лице, с вкопчени едни в друг крайници. Всеки така здраво държеше другия, че можеше дълго да стоят така, ако Анахис не бе успял да прокара ръка зад гърба на неприятеля си и да го хване за врата.

Ръката на Анахис стягаше като менгеме. Селанке беше прикован. Той рязко отпусна ръце. Синът на Хоремхеб използува момента, за да се отскубне. Успя дори да се изправи. Тогава Селанке обви крака около кръста на Анахис и със силен тласък наново го повали. При падането си ръката на сина на Хоремхеб дръпна набедреника на Селанке. Коланът изпращя. Дрехата се разцепи. На земята падна един предмет — амулетът, който Хорая му беше дала.

Анахис видя предмета, извика и го грабна, бърз като светкавица. Селанке бе като обезумял. Напразно се помъчи да си върне амулета. При вида на накита силите на Анахис се бяха сякаш умножили и той успя да нанесе с юмрук на противника си толкова силен удар, че Селанке почти загуби съзнание.

Тогава, като през червена мъгла, момчето видя как Анахис избяга. Селанке направи върховно усилие да стане, но отново пред очите му се спусна мрак. Почувствува дори, че изведнъж тялото му престава да лежи на земята и започва да плува. Постепенно загуби съзнание.

Глава двадесет и втора
Окото на Уджа

Обилна слънчева светлина осветяваше грамаден стенопис, изобразяваш сражението на боговете срещу змията Апопис[1].

Изпълзяло от гъмжащия кратер на ада, нечистото животно се бе изправило, както всяка сутрин, пред свещената лодка на слънцето, а гигантската му опашка метеше небесната шир и гасеше звездите една по една. Встрани от бога Ра, покровител на светлината, стоеше Сет, богът с острите уши, и забиваше копието си в Апопис. От змията бликаше кръв. Чудовището агонизираше, а тялото му се губеше в мрака. Светът бе спасен. Сега вече Ра можеше нежно да разкъса воала на нощта, откривайки простор на птичката да се къпе в безкрайната небесна синева.

Срещу тази фреска, символ на победата на Реда срещу Безредието, Селанке стоеше на колене в краката на фараона с ръце, здраво завързани на гърба. До него Анахис победоносно размахваше прословутия амулет, с който се беше сдобил предишната вечер.

— Веднага познах накита — обясни той на фараона. — Досега е имало само две такива украшения. Едното е собственост на моя баща, а второто е част или може би е било част от погребалното съкровище на твоя праотец Тутмос I. Този, който ме измести в сърцето ти, е значи, крадец или, по-точно казано — грабител на гробници, осквернител на мумии. Щом взех амулета, веднага предупредих полицейския началник и великия везир на Южното царство. Везирът заповяда да се направи анкета и се надявам, че преди още слънцето да е залязло, бандата — тъй като Селанке сигурно участвува в някаква банда — ще бъде вече в затвора.

Тутанхамон изслуша обвинението, без да се помръдне, с изправена глава и с поглед, зареян в пространството.

— Не ти вярвам — отвърна той, когато Анахис свърши. — Ти мразиш това момче и винаги си му завиждал. Снощи само за да го злепоставиш, си направил опит да му вземеш лисичето. Положително Селанке не е виновен. Вероятно някой му е дал украшението.

Фараонът се обърна изведнъж към Селанке.

— Приятелю — каза той, — питам те и искам да отговориш на мен — на Тутанхамон, — не на фараона: кой ти даде това око?

Селанке не отговори. Трудно му беше все още да разбере какво ставаше.

… Като дойде в съзнание след борбата със сина на генерал Хоремхеб, Селанке направи безуспешен опит да догони неприятеля си. После умората и напрежението си казаха думата и той заспа на брега на реката. Там го бе намерил полицейският началник, който, придружен от дванадесетина стражари, го арестува по внушение на Анахис. Селанке прекара нощта в затвора. На сутринта дойдоха двама войника и го откараха при фараона. Тогава Анахис отправи обвиненията си, показвайки като веществено доказателство амулета. Обвиняваше го в престъпление, от което египтяните най-много се плашеха. Всъщност това беше едно от редките престъпления, за които се изискваше смъртно наказание.

— В името на нашето приятелство — настоя Тутанхамон — те моля да отговориш.

— Мълчанието му е достатъчно красноречиво признание — намеси се Анахис.

— Умолявам те, Селанке — продължи царят, — не ме карай да се съмнявам. Аз съм все още убеден, че си невинен и само една дума от твоите уста може да те спаси. Анахис каза истината. Съществуват само два толкова големи и така богато украсени амулета, изобразяващи окото на Уджа. Единият принадлежи на неговия баща — подарен му е от баща ми. Аменофис III. Вторият…

Фараонът се смути.

— Вторият — продължи той — действително се намира отпреди сто години в гроба на моя праотец Тутмос. Вчера Анахис прояви към мен рядко нахалство. Наказах го. Тази сутрин обаче той дойде, извини се и му простих. И на теб ще простя, Селанке, ако си сбъркал. Но трябва да проговориш, трябва да науча, трябва…

Гласът на Тутанхамон пресипна от вълнение, ръцете му се разтрепериха.

„Принуден съм, в името на справедливостта, да осъдя единственото същество, което истински обичам!“ — помисли той.

Срещу него Селанке се разкъсваше вътрешно от жестоката дилема: да загуби приятелството на фараона или да каже името на Хорая. В такъв случай непременно щеше да издаде Малинхера, Бауа и цялото семейство, което години наред му бе давало храна и подслон.

В този момент Тутанхамон слезе от трона, приближи се до Селанке, повдигна го, сложи ръце върху рамената му и го погледна право в очите.

— Имам нужда от теб — каза той, натъртвайки на всяка дума. — За последен път те моля да не скъсваш връзката между нас. Аз съм болен. Само ти можеш да ми помогнеш да живея. Моля те най-покорно: една дума, само една дума.

Без да отговори, Селанке наведе глава. В същия миг почувствува как ръцете на фараона се вдигнаха от неговите рамена, плъзнаха се надолу към лактите му и се отдръпнаха. Тогава сърцето му силно се сви. Помисли, че ще се задуши.

В този момент се разтвориха и двете крила на вратата на голямата зала. Появи се началникът на полицията, следван от двадесетина меджай. Те обграждаха от четири страни петима затворника: Малинхера. Бауа. Хорая, Шемзу и Дешуба.

— На колене пред царя! — заповяда началникът.

Петимата коленичиха.

— Господарю — поясни висшия сановник, — това е второто семейство на Селанке. И петимата са виновни, а този — и той посочи с пръст Малинхера — ние даже плана на всички гробници в долината.

Анахис пристъпи към Малинхера и му показа окото на Уджа.

— Познаваш ли това украшение? — запита той.

Майсторът повдигна глава.

— Познавам го. Аз го откраднах.

— Аз пък го дадох на Селанке — извика Хорая, като се опитваше да се провре между меджаите и да се приближи към трона. — Милост, царю! Селанке е невинен.

Тогава Малинхера поиска да говори. Фараонът му даде думата.

Майсторът започна разказа си и подробно описа всичко каквото бе направил от онзи проклет ден, когато случайността тикна в ръцете му плана на гробниците в долината.

— Джазер и Кю избягаха от Тикина, щом разбраха, че Селанке е станал твой приятел — каза накрая той. — Амулетът подарих на дъщеря ми за рождения й ден. Дъщеря ми го е дала на Селанке. Двете деца са невинни. Синът ми Шемзу не е навършил още шестнадесет години, следователно аз нося отговорност за неговото престъпление. Жена ми и дъщеря ми никога не са знаели нещо за тези деяния. Колкото за Бауа, той е роб и просто се е подчинявал на моите заповеди. Виновният съм само аз. Бъди съдник само за мен, но не и за моите другари.

Малинхера замълча.

— Думите, които изрече, ти правят чест, а и смелост не ти липсва. Твоето престъпление обаче заслужава смъртно наказание за теб и за твоите съучастници. Разбира се, без Дешуба и Хорая.

Тогава Тутанхамон слезе отново от трона, взе един меч и сам разряза въжетата, с които бяха завързани ръцете на Селанке, на Хорая и Дешуба.

Веднага след това момчето се хвърли в краката на фараона.

— Стани! — извика той. — Стани! Аз се усъмних за момент в твоята невинност, затова би трябвало аз да коленича в краката ти.

— Господарю, приятелю мой — отговори Селанке, — скоро те се навърши една година от деня, в който те спасих. Тогава от благодарност ти искаше да ме направиш най-богатото момче в Египет. Аз не приех нищо друго, освен твоето приятелство. Единствено боговете знаят колко е скъпо за мен това приятелство. Днес аз те моля за нещо много по-малко: ти, който искаше да ме направиш втори човек в царството си, ще ми откажеш ли да помилваш тези, които са тук?

Фараонът с бавни крачки се запъти към трона и седна.

— Ще ги помилвам заради теб — каза той. — За да бъда справедлив обаче, осъждам Малинхера на пет години каторга, а Бауа само на две години. Шемзу ще получи сто удара с тояга, за да останат върху неговата плът следи от престъплението му. Джазер и Кю се осъждат на смърт задочно.

Двамата мъже и младежът се простряха на пода по корем и шумно поблагодариха на фараона. В същото време Тутанхамон хвана ръката на Селанке и го поведе към Анахис.

— А сега се сдобрете — каза той. — Настоявам! Ваш ред е да удовлетворите моето желание. Ако го сторите, ще ме направите истински щастлив цар.

Селанке приближи към Анахис. Синът на Хоремхеб за миг се поколеба. Фараонът взе ръката му и я сложи в ръката на Селанке.

— Скоро всичко, което се случи, ще се превърне само в един лош спомен, ако вие го желаете, тъй както аз го желая.

— Желая го — отвърна Селанке.

— Аз също го желая — отговори Анахис.

Стражарите се оттеглиха навън със затворниците.

Дешуба и Хорая излязоха с тях.

Трите момчета се отправиха ръка за ръка към прозореца, облян в светлина. Пред очите им той разкриваше далечни хоризонти — бъдещето, озарявано от блясъка на тяхното приятелство, за миг прекъснато, но после отново споено за вечни времена.

[1] Змията Апопис е била нещо като дявол за древните египтяни. Наричали я Злия дух. Тя олицетворявала безредието. Боговете я убивали всяка сутрин, но вечер отново се възраждала като Феникс от пепелта си. ↑

Епилог

Тутанхамон лежеше с безжизнени очи и с лице, обърнато на юг. Около него горяха осемнадесет кадилници с тамян. Тялото му бе покрито с червен като кръв воал. Смъртта силно и бързо го бе поразила в корема, тъй както той винаги се бе страхувал. Едва осемнадесетгодишен, фараонът бе понесен към далечните брегове на земята, която обича мрака и спокойствието.

В продължение на седемдесет дни утите[1] бяха балсамирали тялото му, за да може един ден отново да се събуди за живот. Преди още жреците да бяха го облекли и преди да го бяха обсипали със злато, един от тях привършваше четенето на обредните молитви.

— Ти ще живееш вечно. Ето че отново се подмлади, и то завинаги. О, всемогъщи господи — слънце, твоят син идва към теб. Приеми го, обгърни го с ръце, защото това е той, лично, вовеки веков… Царят пътува към небето, носен от крилата на вятъра. Той изяде красивата си корона с лилия и с папирус… Озирис, покровителят на възкресенията, го чака на своя прославен трон, а богинята на правосъдието Маат поставя сърцето му на везната на живота. Царят, откакто свят светува, има запазено място сред околополюсните звезди. Портите на небето са отворени за него. Той си пробива път между съзвездията, а Анубис, който проверява бъбреците и отчита сърцата, изтрива от списъка на земните богове този, който е станал поданик на Озирис, и го причислява завинаги към боговете на небето[2].

Жрецът замълча. Приближиха свещениците, водени от великия канцлер[3]. Те повдигнаха покривалото от трупа и навиха около обръснатата глава на царя четири наниза перли. После обвиха челото му с широка златна лента и поставиха над носа му сокол с разперени криле. На главата му положиха царската диадема — кръг от чисто злато, инкрустиран с червеникав ахат, а по краищата украсен със син емайл, с лазурити и тюркоази. По тялото му навиха тънки ленени ивици. По тях бяха изписани пасажи от „Книга на мъртвите“, в които се говореше за безсмъртието.

„Нека отправят молитва към Озирис, за да може лежащият тук да блести завинаги като Сириус и като Зорницата, за да може той да вкуси горчивото опиянение на възкръсващите за живот тела отвъд студените брегове на страха и на нощта, където всяка вечер спира свещената ладия на слънцето“.

Тогава около врата на мъртвия фараон навиха две чудесни перлени огърлици и пет пекторала, инкрустирани със скъпоценни камъни. Между ивиците, които вече покриваха тялото и крайниците на фараона, те подмушнаха над сто и четиридесет предмета. Всички те бяха предназначени да осигурят задгробния живот на покойния. Повечето от предметите бяха златни. Само няколко бяха от камък. Единствено най-скъпият беше железен[4]. Това беше острието на една кама, дръжката, на която беше направена от скален кристал, а калъфът — целият златен — бе украсен с нежни фигури, изобразяващи палми.

Късно през нощта обвиха мумията на царя в бял саван, прикрепен от седем ленени връзки. Тогава вратите на залата широко се разтвориха и се появи прочутата златна маска, която трябваше да покрие лицето на царя. Тя тежеше повече от сто и петдесет килограма и толкова вярно предаваше чертите на владетеля, че човек би я помислил за жива. Фараонът беше изобразен с немзет[5], на гърдите със златен пекторал, около шията с широка огърлица от лазурит, кварц и фелдшпат, украсена с две глави на сокол. Челото му се пазеше от кобра и сокол — двойният символ на двойната власт. Жреците положиха маската с безкрайна предпазливост и прибавиха към нея още една огърлица от жълти, червени и сини перли и един пекторал, с образа на птица с човешка глава и разперени криле — символ на отлитащата душа.

— Поздравявам те, тъй като лицето ти е живо. Дясното ти око прилича на ладията на деня, а лявото — на ладията на нощта.

После върху гърдите на фараона скръстиха две златни ръце, в които великият канцлер на бога постави камшика и куката. Накрая положиха украсената мумия върху съвсем ниско легло, поддържано от прекомерно удължените тела на два абаносови чакала[6].

Един по един жреците коленичиха. Лицето на фараона сияеше. Нощта преваляше. Скоро щеше да настъпи денят.

Селанке се наведе и докосна с устни маската. В момента голямата зала беше празна. През прозореца се виждаше избледняващото небе. Хоремхеб бе дал съгласието си на Селанке да се сбогува с фараона.

Селанке дълго остана неподвижен. Не можеше нито да мисли, нито да се мръдне. Гърлото му се стягаше от вълнение, а главата му се пръскаше от спомена за загубеното приятелство. Върху маската се отразяваше трептящата светлина на факлите, които още продължаваха да горят. Светлината сякаш оживяваше маската и създаваше илюзията, че металическото лице леко потръпваше, дишаше, пулсираше.

Заслепен, Селанке се приближи още и опря бузата си до бузата на своя приятел. Не заплака. Тъгата и болката, която изпитваше, бяха много по-силни от сълзи.

„Всичко свърши“ — помисли си той.

В същото време обаче някакво тихо гласче вътре в сърцето му шепнеше:

„Никога не свършва всичко. Всичко започва.“

Натовариха мумията на нещо като шейна, теглена от четири чифта волове. Своеобразната катафалка имаше формата на лодка с покрив, украсен със соколи и кобри.

Пред шествието вървяха оплаквачките. Те плачеха и викаха безспир, късаха дрехите си, драскаха лицата си с нокти. След тях пристъпваше цяла армия от слуги, които носеха на гръб най-необходимите погребални мебели и множество други предмети, които трябваше да бъдат поставени в гробницата: ковчези, съдове, скиптри, разглобени колесници, сенници, бастуни, гребла, шишенца с парфюм, прибори за ядене, оръжие, тронове, кресла и лодки. Повечето от предметите бяха обсипани със злато и скъпоценни камъни, които блестяха на слънцето.

По-нататък от двете страни на катафалката следваха „деветте приятели на царя“[7]. Те бяха обути с бели сандали, носеха бели манта и всеки от тях размахваше в лявата си ръка черен бастун със златна дръжка. След генерал Хоремхеб пристъпяха висшите чиновници и сановници на царството, чуждестранните принцове, посланиците и децата от училището Кеп. Много от тези ученици бяха другари по игра на младия фараон, по-нататък следваха жреците, които бяха извършили балсамирането. Божественият баща Ейе беше между тях. На главата си бе поставил синята корона на Нил.

Косите на жените бяха пристегнати с бели панделки. Царица Анхесенпаамон вървеше първа, облечена в дълга траурна рокля. От двете й страни я подкрепяха две девойки с изцапани от прах и сълзи лица.

Накрая процесията — дълга повече от два километра — завършваше с останалите царедворци.

От двете страни на пъти се беше струпала многобройна тълпа. От време на време прокънтяваше някой продължителен вик, който веднага се подемаше от хиляди гърла, нарастваше във всеобщ вой, после намаляваше, заглъхваше в ридания, в шепот и най-после във въздишка. Целият народ страдаше от една и съща болка.

Пред катафалката и пред четирите урни — канопи[8], затворени в цяла поредица от сандъчета, жреците поливаха с мляко по земята. Този обред се правеше, с цел да се осигури безсмъртен живот за тялото и покойният да бъде допуснат в царството на боговете.

Когато стигнаха до канала, свързваш Нил с погребалния храм, процесията се натовари на една флотилия и по строго определен ред се спусна по реката. Всичко се извършваше съобразно изискванията на обреда, датиращ от незапомнени времена.

Плуването продължи четири дни. През това време спираха на много места, където жреците извършваха церемонии за упокоение душата на покойника.

Последния ден Божественият баща Ейе, облечен с котешката кожа на жреците Сатем и с шапката кепереш, пристъпи към „отварянето на устата“. Тази тайнствена церемония се извършваше, за да се възвърнат сетивата на мумията. Процесията бе посрещната от мъдреците на Буто. Те бяха облечени с къси набедреници, а на главите си носеха тръстикови шапки. Мъдреците трябваше да проводят Тутанхамон до вечното му жилище. Работниците от Тикина току-що биха завършили гробницата. Тя не беше голяма. Работена беше набързо и украсата й бе сравнително бедна. Предметите, който щяха да поставят вътре обаче, представляваха сами по себе си огромно богатство със стойност, която надхвърляше човешкото въображение.

Първият ковчег, в който бе положено тялото на фараона, покрито с червен саван, беше от чисто злато и тежеше повече от един тон. В неговите орнаменти се преплитаха крилете на богините Изида и Нефтида. Преди да затворят ковчега, Селанке, придружен от един жрец, положи над тялото на приятеля си венец от незабравки от името на учениците в Кеп.

След като запечатиха първия ковчег, поставиха го в дървен саркофаг, обкован със злато. Той от своя страна бе положен в трети ковчег. И трите възпроизвеждаха точно формата на мумията на фараона — с немзет на главата, със скръстени върху гърдите ръце, в които бе втикнат двойният скиптър.

Трите ковчега поставиха в един купел, изсечен от пясъчник, който пък захлупиха под три втикнати една в друга богато украсени катафалки.

След това се чу шум от изскърцване на врати…

И така през една априлска утрин хиляда триста и четиридесет години преди новата ера Тутанхамон влезе във вечността.

Селанке се обърна за последен път. Беше сам. Останали му бяха само спомените. С тях трябваше сега да устрои живота си.

Фараонът беше мъртъв.

Една вечер Сузу изчезна в планината и никога вече не се върна.

При всеобщо неодобрение Анхесенпаамон поиска от царя на хетите ръката на Зананза. Хоремхеб на никаква цена не желаеше престолът на Египет да се заеме от чужденец. Той изпрати Анахис срещу принца, за да не го допусне в царството и да го помоли да се върне в своята страна. Между Анахис и Зананза възникна разпра, последвана от страхотен бой: Загинаха и двете момчета.

Потресен от смъртта на своя син, Хоремхеб се оттегли от политическия живот. Той се усамоти в един храм, при жреците на Амон.

Божественият баща Ейе използва този момент и взе короната. За да узакони обаче посегателството си, накрая се ожени за вдовицата на Тутанхамон.

Почина фараонът. Почина Анахис. Сузу изчезна. На Селанке оставаше само Хорая. Нейната любов растеше с всеки изминат ден, но сърцето на момчето беше толкова изстрадало, че не можеше поне за момента да се отдаде на радост. Ето защо той реши да замине за Нубия и да постъпи на служба при Хуу — пълномощника на царя. Предстоящите приключения, трепетът пред неизвестността, различната природа на тази далечна страна може би щяха да му помогнат да преодолее скръбта и разочарованието.

Търкулна се някакъв камък, после втори. Селанке скочи. Срещу него тичаше Хорая, махайки с ръце.

— Ела да видиш, ела да видиш! — извика тя.

Селанке тръгна с нея. Тя го хвана за ръка и го повлече към къщата на Малинхера.

— Качи се — каза тя, като посочи стълбата.

Скоро Селанке бе на терасата. В единия ъгъл лежеше на сянка едра лисица. От нея бозаеха три малки лисичета. До тях беше Сузу, седнал на задните си части, с наострени уши, с пухеста опашка и потръпващи от вятъра мустачки.

— Сузу! — извика Селанке. — Ти си се върнал!

Лисичето затича срещу него и с един скок се качи на рамото му.

— Помниш ли кравата на Дешуба? — каза Хорая. — Тогава Сузу се побираше в шепата ти. Но ето че вече се е оженил и е станал баща на три деца. Дошъл е да покаже семейството си. Чудно, че не те е забравил.

Селанке мълчеше.

— Слънцето вече е високо — продължи Хорая. — Трябва да се сбогуваме, иначе корабът ще замине без теб.

Селанке обгърна с ръце шията на девойката и я привлече към себе си.

— Нека замине без мен — прошепна той, — и като Сузу…

— Като Сузу…

Изправени един срещу друг, двамата млади избухнаха в смях. Слънцето сипеше върху тях лъчите си.

В далечината сред тучните си брегове бавно течеше Нил. От край време голямата река бе вливала, а и все още вливаше живителни сокове в Египет. По небесния океан плуваха свещените ладии на боговете.

Четири години по-късно, след смъртта на стария си враг Божествения баща Ейе, генерал Хоремхеб напусна усамотението си и зае престола. Той царува повече от трийсет години, възвърна на Египет предишната слава и мощ и изличи завинаги от съзнанието на всички делото на еретика Ехнатон.

[1] Духовници, които се занимават с балсамирането. ↑

[2] Свободен превод на цитат от „Книга на мъртвите“. ↑

[3] Погребална шапка на фараоните. ↑

[4] Титла, която се носела от ръководителя на специалистите го балсамирането. ↑

[5] По това време в Египет не са познавали желязото. ↑

[6] Анубис — черният бог (черният цвят символизирал възраждане, а не траур) оглавявал всички обреди при балсамирането. Изобразявали го под формата на човек с глава на чакал. ↑

[7] Символична група, представляваща личният съвет на древните царе. ↑

[8] Урни, в които поставяли вътрешностите на мумиите. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.